КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/270/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/14592/23-ц

26 лютого 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Рейнарт І.М.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача  ОСОБА_1 адвоката Желіховської Раїси Михайлівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року, ухвалене під головуванням суддіОстапчук Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного управління справами, Державного підприємства «Укржитлосервіс», Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зміну договору найму житлового приміщення,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до до Державного управління справами, Державного підприємства «Укржитлосервіс», Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зміну договору найму житлового приміщення.
Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона з вересня 1984 року працює прибиральницею службових приміщень у Кабінеті Міністрів України. У 1984 році їй, а в подальшому і членам її сім`ї, надано в користування на правах та обов`язках наймача, житлові приміщення в квартирі  АДРЕСА_1 та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . У вказаній квартирі позивачі зареєстровані та постійно проживають. Згідно з технічним паспортом вони користуються кімнатами № 7 та № 10 у вищезазначеній квартирі. 
Спірне житлове приміщення надано у користування їй під час перебування його на балансі Кабінету Міністрів України. Згідно з Указом Президента України від 23 лютого 2000 року № 278/200 «Про державне управління справами», спірне житлове приміщення передано у встановленому порядку новоствореному Державному управлінню справами, зокрема, Державному підприємству «Укржитлосервіс». З 11 листопада 1989 року вона разом з сім`єю перебувають на квартирному обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов. Вона з сім?єю не мають іншого житла ні в місті Києві, ні в Україні. 
Позивач зазначала що, починаючи з 1984 року, а в подальшому з 23 лютого 2000 року, здійснивши заселення та реєстрацію її в спірному житловому приміщенні, відкривши особовий рахунок, надавши право на проживання та реєстрацію (прописку) членам сім`ї наймача житла, відповідачем фактично укладено із нею безстроковий договір найма житла у відповідності до норм чинного законодавства України, з усіма правами та обо?язками наймача. 
В квартирі  АДРЕСА_1  також проживає ОСОБА_4 разом з трьома членами сім?ї, які користуються ізольованими кімнатами розміром 14.3 кв.м.та 12,8 кв.м. Кухня, ванна кімната, вбиральня та інші нежилі приміщення квартири знпходяться в загальному користуванні. Останнім часом сусіди по квартирі, тимчасові мешканці  ОСОБА_4 та члени її сім?ї, які проживають в квартирі без реєстрації постійного місця проживання та користуються 2-ма ізольованими кімнатами квартири, недружелюбно ставляться до неї з її членами сім?ї, що дало привід для звернення до правоохоронних органів.
Вказувала, що відповідачі Державне управління справами та ДП«Укржитлосервіс» не бажають вирішити спір щодо  її та  членів її сім?їправа та порядку користування спірними жилими приміщеннями в квартирі АДРЕСА_1 , а тому вона вимушена була письмово звертатися до Президента України та інших з приводу врегулювання спірних правовідносин між нею та відповідачами.
Із отриманих відповідей вбачається, що до теперішнього часу між відповідачами ДУС/ДП «Укржитлосервіс» та відповідачем УАБ ГФДСекретаріату Кабінету Міністрів України продовжуються правовідносини по договору найма спірного жилого приміщення.
Посилаючись на те, що задля визначення та врегулювання спірних житлових правовідносин між нею та відповідачами, адже без зміни договору найма жилого приміщення із визначенням порядку користування жилими приміщеннями, вона та її сім'я не має можливості належним чином реалізовувати свої житлові права та обов`язки, для уникнення в подальшому спорів, невизначеності та упередженості з боку відповідачів та інших осіб, позивач  ОСОБА_1 вважала, що є всі підстави змінити договір найму жилого приміщення 524/07 від 02 січня 2007 року, відносно 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , уклавши з нею окремий договір найму жилого приміщення (разом з третіми особами), визнавши її наймачем частини квартири: 2-х ізольованих кімнат -14.1 кв.м. (№7) та 13,6 кв.м. (№10), загальним розміром 27.7 кв.м. в 4-х кімнатній квартирі АДРЕСА_1 .При цьому наймачем за окремим договором найму 2-х інших ізольованих кімнат в квартирі (27,1 кв.м.) має і надалі залишатися відповідач, УАБ ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України.
З урахуванням викладених обставин, позивач  ОСОБА_1 просила суд:
змінити договір найму житлового приміщення за адресою   АДРЕСА_3 ;
визнати   ОСОБА_5 наймачем окремого договору найму жилого приміщення, 2-х ізольованих житлових кімнат: №7 площею 14.1 кв.м. та №10 площею 13,6 кв.м. (всього 27,7 кв.м.);
визнати Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України, наймачем окремого договору найму жилого приміщення, 2-х ізольованих житлових кімнат №5 площею 14,4 кв.м. та №11 площею 12,8 кв.м. (всього 27,1 кв.м.);
залишити в спільному користуванні кухню (№3), вбиральню (№13), ванну кімнату (№14), коридор (№1), коридор (№2), кладову (№4), кладова (№12), збудовану шафу (№8), вбудовану шафу (№6), вбудовану шафу (№9).
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року впозові ОСОБА_1 до Державного управління справами, Державного підприємства «Укржитлосервіс», Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зміну договору найму житлового приміщення, відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Желіховська Раїса Михайлівна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким змінити договір найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати ОСОБА_1 , наймачем окремого договору найму жилого приміщення, 2-х ізольованих житлових кімнат: №7 площею 14.1 кв.м. та №10 площею 13,6 кв.м. (всього 27,7 кв.м.); визнати Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України, наймачем окремого договору найму жилого приміщення, 2-х ізольованих житлових кімнат №5 площею 14,4 кв.м. та №11 площею 12,8 кв.м. (всього 27,1 кв.м.); залишити в спільному користуванні кухню (№3), вбиральню (№13), ванну кімнату (№14), коридор (№1), коридор (№2), кладову (№4), кладова (№12), вбудовану шафу (№8), вбудовану шафу (№6), вбудовану шафу (№9).
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначені в рішенні висновки та твердження є суперечливим, як по своїй правовій природі, так і по встановленим фактичним обставинам.
Посилається на те, що при ухваленні вказаного рішення судом першої інстанції не було враховано що, поселивши ОСОБА_1 в спірну квартиру, Кабінет Міністрів УРСР уклав з нею в 1984 році договір найму жилого приміщення з усіма правами та обов`язками наймача.Яких-небудь інших законних підстав для вселення, реєстрації та постійного проживання особи в житловому приміщенні у будинках державного і громадського житлового фонду, окрім договору найму жилого приміщення, житловим законодавством не передбачено.
Державне управління справами, починаючи з 2000 року стало правонаступником щодо майна, яким управляв або мав у власності Кабінет Міністрів УРСР, а саме, фактично пролонгував (продовжив) правовідносини, зокрема, щодо укладеного з позивачкою договору найму спірного жилого приміщення.
Відповідно, всі наступні договори найму спірного житла фактично пролонгували первісний договір найму жилого приміщення, а тому позивачка була стороною договору, як наймач.
Проживання в спірному жилому приміщенні позивачки та її сім?ї відповідає вимогам житлового законодавства, а саме, договору найма жилого приміщення.
Позивачка стверджує про те, що між нею та УАБ ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України, згідно вимог ст. 91 ЖК України, ніколи договір піднайму житлового приміщення в письмовій формі з наступною реєстрацією в житлово-експлуатаційній організації, не укладався, тому ні вона, ні члени її сім`ї, не давали ні ДУС, ні ДП «Укржитлосервіс», ні УАБ ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України зобов`язання про припинення користування житлом, виселення та зняття із реєстрації місця проживання у зв`язку із закінченням строку дії договору від 02 січня 2007 року (додаткової угоди від 12 січня 2017 року).
Про те, що між позивачкою та відповідачами не був укладений ні фактично, ні юридично договір піднайму жилого приміщення, зокрема, свідчить та обставина, що відповідачі з червня 2017 року дотепер не заявляли до суду про свої вимоги про її виселення, відповідно до положень ст.97 ЖК України.
При цьому, квартира   АДРЕСА_1 перебуває із 2000 року в оперативному управлінні Державного управління справами та знаходиться з 2002 року в експлуатації ДП «Укржитлосервіс».
Лише 02 січня 2007 року між ДП «Укржитлосервіс» та УАБ ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України, за відсутності повідомлення та погодження з позивачкою, ігноруючи її права та інтереси постійного наймача спірного житла, був укладений Договір №4/07 найму житлового приміщення, а саме, квартири АДРЕСА_4 .
Після 30.06.2017 року договір №4/07 в письмовій формі продовжено не було, але фактично він пролонгувався сторонами на невизначений строк.
Отже, відповідач Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України (правонаступник управління Кабінету Міністрів УРСР), з яким ДП «Укржитлосервіс» уклав Договір найму житлового приміщення №4/07 від 02.01.2007 року, є стороною за продовжуваним та наразі діючим договором найму жилого приміщення, де позивачка є наймачем.
Відтак, позивачка в ефективний та саме у передбачений житловим законодавством спосіб звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів, який відповідає характеру його порушення та невизнання її прав.
Посилання в рішеннісуду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду від 12.06.2018  року у справі №826/4406/16 та інших, на думку сторони позивача, не можуть бути прийняті до уваги.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Державного управління справами - Любавська Ірина Романівна просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року - без змін.
Зазначає, що позивач, наголошуючи на власному трактуванні норм житлового та цивільного законодавства щодо найму жилого приміщення та на бездіяльності Державного управління справами, не враховує того, що правовідносин (трудових, житлових) між Державним управлінням справами та позивачем немає та не було.
Питанням виселення/вселення у спірних правовідносинах є компетенцією відповідача Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України, яка ґрунтується та випливає з положень договору.
Державне управління справами погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір найму з позивачкою не укладався, тому позовні вимоги про зміну договору найму є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Ураховуючи вищевикладене, відповідач Державне управління вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги позивача немає, оскільки Печерський районний суд міста Києва правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правові висновки суду позивачем не спростовані.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України - Бабич Дмитро Вікторовичпросить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року - без змін.
Зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що між Управлінням адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України та ДП «Укржитлосервіс» 02.01.2007 був укладений договір найму житлового приміщення № 4/07, за умовами якого ДП «Укржитлосервіс» надав Управлінню адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України у тимчасове користування житлове приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 86,7 кв.м, житловою площею 62,2 кв.м., термін дії договору починається з 02.01.2007 року та припиняється 31.12.2011 року.
Враховуючи вищезазначений договір, Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України видав розпорядження від 26.01.2017  № 2-р, яким надано у користування ОСОБА_1 для проживання, разом з родиною, дві кімнати житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5 (загальною площею 44,57 кв.м) на умовах і у строки визначені договором від 02.01.2007 № 4/07. При цьому окремого договору найму житла між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та Управлінням адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України укладено не було.
Позивач не надала до апеляційної скарги доказів щодо укладання договору між ОСОБА_1 та Кабінетом Міністрів УСРР від 1984 року, який на думку позивача, продовжував свою дію до 2007 року.
Враховуючи те, що позивачка ОСОБА_1 не є стороною договору найму житлового приміщення, то її вимога про визнання її стороною договору  цього договору є незаконною.
Вимога позивача щодо визнання Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України наймачем окремого договору найму житлового приміщення суперечить принципу свободи договору, є неправомірною та не обґрунтованою.
Таким чином, суд першої інстанціїправильно встановив обставини справи та дійшов правомірного висновку щодо відсутності договору найму з позивачкою, а відсутність доказів спростовує доводи апеляційної скарги.
Рух справи у суді апеляційної інстанції
Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року визначено склад колегії суддів: ОСОБА_6- головуючий суддя, судді: Голуб С.А., Таргоній Д.О. для розгляду справи  № 757/14592/23-ц.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника позивача  ОСОБА_1 адвоката Желіховської Раїси Михайлівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 рокуу справі №757/14592/23-ц.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 25 листопада 2025 року звільнено  ОСОБА_6  з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.
На підставі розпорядження керівника апарату від 02 грудня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 757/14592/23-ц.
Повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 02 грудня2025 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Ратнікова В.М., судді Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.для розгляду справи № 757/14592/23-ц.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Желіховська Раїса Михайлівна повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила скаргу задовольнити. 
Представник відповідача Державного управління справами Любавська Ірина Романівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Представник відповідача Державного підприємства «Укржитлосервіс», представник відповідача Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скаргита відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 02 січня 2007 року між ДП «Укржитлосервіс» та Управлінням адміністративних будинків Господарського-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України укладено договір № 4/07 найму житлового приміщення, предметом якого є квартира  АДРЕСА_4 . Строк дії договору з 02 січня 2007 року до 31 грудня 2011 року (т. 1а.с.56-58).
Додатковою угодою № 3 до договору № 4/07 від 02 січня 2007 року, укладеною між Управлінням адміністративних будинків Господарського-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України та ДП «Укржитлосервіс» 01 січня 2017 року,продовжено термін дії вищевказаного договору до 30 червня 2017 року (т. 1 а.с. 59). 
ОСОБА_1  зверталась до Державного підприємства «Укржитлосервіс» та до Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України із зверненнями у яких просила укласти з нею безстроковий договір найма (оренди) житлового приміщення, а саме, частини квартири  АДРЕСА_1 (2 кімнати, ж/п 43,5 кв.м.).
Установлено, що  ОСОБА_1 працює в Управлінні адміністративних будинків ГФД Секретаріату КМУ з 06 вересня 1984 року.
Відповідно до довідок з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію і довідок про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги, ОСОБА_1 , проживає та зареєстрована в квартирі  АДРЕСА_4 ) та займає 2 кімнати. У житловому приміщенні проживає:  ОСОБА_1 , її чоловік -  ОСОБА_2 та донька  ОСОБА_3 , сплачує комунальні послуги.
Згідно з довідкою від 03 листопада 2016 року № 1032, виданою Відділом обліку та розподілу житлової площі Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку з 11 грудня 1989 року у складі сім`ї з 3 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Як вбачається з відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, викладеної в листі  від 09 серпня 2019 року, останній не має можливості надати інформацію на підставі яких документів громадянка ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_3 . 
З даних архівної картотеки з питань реєстрації місця проживання вбачається, що ОСОБА_1 була тимчасово зареєстрована за вищевказаною адресою у періоди з 25 грудня 1984 року по 25 грудня 1985 року; з 21 січня 1986 року по 21 січня 1989 року; з 31 січня 1989 року по 31 січня 1992 року, з 03 березня 1992 року по даний час.
Будинок  АДРЕСА_5  перебуває  у власності держави в особі Державного управління справами, в оперативному управлінні ДП «Укржитлосервіс», яке і здійснює його утримання, а квартира  № 90  за цією адресою перебуває на балансі підприємства, у квартирі проживають п`ять осіб, з яких сім`я:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які прописані з 1984 року та займають дві кімнати, та ще дві особи, які займають по одній кімнаті без реєстрації.
Договір найму житлового приміщення, а саме квартири  АДРЕСА_4 ) між ДП «Укржитлосервіс» та Управлінням адміністративних будинків ГФД Секретаріату КМУ укладено 02 січня 2007 року, в той час як  ОСОБА_1 проживає в спірній квартирі з 1984 року.
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 27.05.2020 року у справі №757/42158/17-ц, з висновками якого погодилися апеляційний, касаційний суди, відмовлено в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання укладеним договору найму житлового приміщення та про зобов`язання вчинити дії з огляду на те, що позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження видачі їй ордера на вказані приміщення або надання їх на підставі рішення Міністра Кабінету Міністрів України відповідно до розпорядження від 17 березня 1993 року № 162-р, жодних договорів між ОСОБА_1 та роботодавцем - Управлінням адміністративних будинків ГФД Секретаріату КМУ не укладалося, кімнати в квартирі, щодо яких позивачі просять визнати укладеним договір найму, не є ізольованими приміщеннями, позивачі не довели, що вони зверталися до ДП «Укржитлосервіс» щодо укладення договору найму спірних кімнат. Тобто, підстави для укладення договору найму жилого приміщення, а саме, кімнати № 7 розміром 14,1 кв. м та № 10 розміром 13,6 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 відповідно до статей 61, 63 ЖК Української РСР відсутні. З урахуванням встановлених фактичних обставин справи суди дійшли висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати, що позивачі були вселені до спірної квартири та проживали в ній на законних підставах, незважаючи на те, що документів на підтвердження цього немає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного управління справами, Державного підприємства «Укржитлосервіс», Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зміну договору найму житлового приміщення у даній справі, суд першої інстанції вказав на те, що договір найму з позивачкою не укладався, тому позовні вимоги про зміну договору найму є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року відповідає.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 58 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду Виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - Житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (стаття 61 ЖК України).
Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо) (стаття 63 ЖК Української РСР).
Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 17 березня 1993 року № 162-р надання житлових приміщень у будинках відомчого житлового фонду Господарського управління Кабінету Міністрів України окремим керівникам міністерств і відомств, народним депутатам, відповідальним працівникам Адміністрації Президента України, апарату Кабінету Міністрів України та іншим громадянам, які не перебувають на квартирному обліку, провадиться за рішенням Міністра Кабінету Міністрів України.
За змістом статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. 
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. 
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 червня 2020 року у справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18), від 26 грудня 2024 року у справі № 489/1183/21 (провадження № 61-7939св24).
Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Враховуючи зазначені норми матеріального права, а також докази, які містяться у матеріалах справи, суд першої істанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, дійшов правильного висновку про недоведеність заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про зміну договору найму, оскільки позивачка не довела факту укладення з нею договору найму спірного житла.
Такі обґрунтовані висновки суду першої інстанції підтверджуються тим, що позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження видачі їй ордера на спірні житлові приміщення або надання їх на підставі рішення Міністра Кабінету Міністрів України відповідно до розпорядження від 17 березня 1993 року № 162-р; жодних договорів між  ОСОБА_1 та роботодавцем - Управлінням адміністративних будинків ГФД Секретаріату КМУ не укладалося; кімнати в квартирі, щодо яких позивач просить внести зміну договору найму, не є ізольованими приміщеннями. Позивач не довела, що вона зверталися до ДП «Укржитлосервіс» щодо укладення договору найму спірних кімнат. Тобто, підстави вважати укладенимз ОСОБА_1 договір найму жилого приміщення, а саме,кімнати № 7 розміром 14,1 кв. м та № 10 розміром 13,6 кв. м у квартирі АДРЕСА_1  відповідно до статей 61, 63 ЖК Української РСР відсутні.
Таким чином, суд першої інстанції дослідив усі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку щодо суті спору. 
Доводи апеляційної скарги щодо законності вселення позивача до спірної квартири, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, так як законність вселення позивачки та членів її сім`ї у спірні кімнати була предметом дослідження у іншій цивільній справі №757/42158/17-ц, а предметом розгляду у даній справі є вимоги позивачки про зміну договору найму жилого приміщення. Дослідивши надані сторонам докази, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність факту укладення між позивачкою та відповідачем договору найму жилого приміщення а саме,кімнати № 7 розміром 14,1 кв.м. та № 10 розміром 13,6 кв.м. у квартирі  АДРЕСА_1 та, відповідно, відсутність підстав для зміни неукладеного договору.
Доводи апеляційної скарги про те, що поселивши ОСОБА_1 в спірну квартиру, Кабінет Міністрів УРСР уклав з нею в 1984 році договір найму жилого приміщення з усіма права та обов`язками наймача не заслуговують на увагу, оскільки позивач не надала доказівні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій жодних доказів щодо укладання договору між ОСОБА_1 та Кабінетом Міністрів УСРР від 1984 року, який на думку позивача, продовжував свою дію. 
В свою чергу між Управлінням адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України та ДП «Укржитлосервіс» 02.01.2007 був укладений договір найму житлового приміщення № 4/07, за умовами якого ДП «Укржитлосервіс» надав Управлінню адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України у тимчасове користування житлове приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 86,7 кв.м, житловою площею 62,2 кв.м., термін дії договору починається з 02.01.2007 року та припиняється 31.12.2011. ОСОБА_1 не є стороною вказаного договору. Доказів зворотного матеріали справи не містять.
Додатковою угодою № 3 до договору № 4/07 від 02 січня 2007 року, укладеною між Управлінням адміністративних будинків Господарського-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України та ДП «Укржитлосервіс» 01 січня 2017 року,продовжено термін дії вищевказаного договору до 30 червня 2017 року.
Враховуючи вищезазначений договір, Управління адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України видав розпорядження від 26.01.2017 № 2-р, яким надано у користування ОСОБА_1 для проживання, разом з родиною, дві кімнати житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5 (загальною площею 44,57 кв.м) на умовах і у строки визначені договором від 02.01.2007 № 4/07. Правових підстав прирівнювати вказане розпорядження до письмово укладеного договору найму житлового приміщення немає.
При цьому, матеріали справи не містять і позивачем не надано, окремого укладеного договору найму житла між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та Управлінням адміністративних будинків ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України.
Доводи апеляційної скарги про те, що 02 січня 2007 року договір №4/07 між ДП «Укржитлосервіс» та УАБ ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України було укладено за відсутності повідомлення та погодження з позивачкою, ігноруючи її права та інтереси, як постійного наймача спірного житла,  колегія суддів також відхиляє, так як вони не грунтуються на встановлених дійсних обставинах справи та вимогах закону.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 самостійно обрано спосіб захисту цивільного права чи інтересу, а саме: шляхом внесення змін до договору найму житлового приміщення.
Поряд з цим, предметом вказаного позову не є питання укладення 02 січня 2007 року договору №4/07 між ДП «Укржитлосервіс» та УАБ ГФД Секретаріату Кабінету Міністрів України.
А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких позивачем не заявлено жодних позовних вимог.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені представником позивача  ОСОБА_1 адвокатом Желіховською Раїсою Михайлівною в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача  ОСОБА_1 адвоката Желіховської Раїси Михайлівни.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 адвоката Желіховської Раїси Михайлівни залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 адвоката Желіховської Раїси Михайлівни залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді: