ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 395/1485/23 
провадження № 61-7390св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес», Громадська організація «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес», 
третя особа - Новомиргородська міська рада Кіровоградської області, 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2024 року у складі судді Забуранного Р. А. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 травня 2025 року у складі колегії суддів Письменного О. А., Дуковського О. Л., Карпенка О. Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес», третя особа - Новомиргородська міська рада Кіровоградської області, про визнання недійсними рішення, договору оренди та додаткової угоди, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі - ТОВ «Прогрес»), Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес», третя особа - Новомиргородська міська рада Кіровоградської області (далі - Новомиргородська міська рада), в якому з урахуванням уточнень просив: 
- визнати недійсним та скасувати рішення засідання комітету Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» від 20 травня 2016 року, оформлене протоколом № 1; 
- визнати недійсним договір оренди від 15 червня 2006 року, укладений між Громадською організацією «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» та ТОВ «Прогрес»; 
- визнати недійсною додаткову угоду від 15 червня 2016 року про внесення змін до пунктів 4.2, 7.1 договору оренди від 15 червня 2006 року, укладену між Громадською організацією «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» та ТОВ «Прогрес». 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він є співвласником майна реформованого КСП «Прогрес». 

Рішенням зборів співвласників майна колишнього КСП «Прогрес» від 22 травня 2006 року затверджено договір про спільне володіння, користування та розпорядження майном, що перебуває у спільній власності, строком на 10 років, а також уповноважено ОСОБА_2 укласти договори щодо спільного майна, але за умови надання усіма співвласниками відповідної довіреності на управління майном. 

Після закінчення строку дії договору про спільне володіння та користування майном, укладеного між співвласниками, позивач вирішив використовувати належну йому частку майна самостійно для ведення особистого селянського господарства. Разом з іншими співвласниками він відремонтував одну зі споруд з метою її використання як складського приміщення для зберігання зерна та сільськогосподарської техніки. 

У серпні 2023 року позивач звернувся до Новомиргородської міської ради із заявою про надання йому земельної ділянки під відповідною спорудою. Під час розгляду цього питання йому стало відомо, що міська рада підготувала проєкт рішення про передання земельної ділянки ТОВ «Прогрес» як орендарю цілісного майнового комплексу майна співвласників реформованого КСП «Прогрес», незважаючи на те, що строк дії договору оренди від 15 червня 2006 року сплив у 2016 році. 

Позивач зазначав, що дія договору не продовжувалась, оскільки після 2006 року загальні збори співвласників не проводилися, а договір про спільне використання майна припинився у 2016 році та не був пролонгований. 

На його переконання, посадові особи ТОВ «Прогрес» незаконно оформили додаткову угоду до договору оренди, якою внесено зміни до пунктів 1.1, 4.2, 7.1 договору, продовжено строк його дії до 20 років та встановлено щорічну орендну плату у розмірі 5 % вартості основних засобів із розподілом між співвласниками пропорційно їх часткам. Також внесено зміни до додатків до договору, зокрема до списку співвласників, акта приймання-передавання майна та переліку майна, переданого в оренду. 

Крім того, позивач стверджував, що з 2006 року орендар належним чином не виконував умов договору, зокрема: нерухоме майно не було зареєстроване у встановленому законом порядку, земельні ділянки не сформовані, а орендна плата не сплачувалась. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Новомиргородський районний суд Кіровоградської області рішенням від 23 грудня 2024 рокупозов задовольнив частково. 

Визнав недійсною додаткову угоду від 15 червня 2016 року про внесення змін до пунктів 4.2, 7.1 договору оренди від 15 червня 2006 року, укладену між Громадською організацією «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» та ТОВ «Прогрес». 

У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 

Новомиргородський районний суд Кіровоградської області додатковим рішенням від 03 березня 2025 рокувирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що після створення Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» її легалізація у встановленому законом порядку проведена не була, що суперечило рішенню зборів співвласників майнових сертифікатів КСП «Прогрес». У зв`язку з цим будь-які фізичні особи, у тому числі з числа співвласників майна реорганізованого підприємства, не набули повноважень представляти інтереси як самої громадської організації, так і її членів. 

Суд установив, що на зборах засновників Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» 22 травня 2006 року було затверджено текст договору «Про спільне володіння, користування та розпорядження майном, що знаходиться у спільній власності» строком на 10 років, а також делеговано ОСОБА_2 право укладати договори щодо спільного майна за умови надання всіма співвласниками відповідних довіреностей на управління майном. 

Водночас за встановленими обставинами ОСОБА_2 не був уповноважений на підписання додаткової угоди від 15 червня 2016 року до договору оренди від 15 червня 2006 року та змін до переліку майна, що передається в оренду ТОВ «Прогрес», оскільки не мав належних довіреностей від співвласників; не був уповноважений рішенням загальних зборів співвласників; не міг представляти інтереси громадської організації, яка не була легалізована у встановленому законом порядку станом на 15 червня 2016 року. 

Оцінюючи рішення засідання комітету Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» від 20 травня 2016 року, оформлене протоколом № 1, суд зазначив, що комітет не мав повноважень діяти від імені співвласників, оскільки громадська організація не була легалізована з моменту її створення у 2006 році. 

Разом із тим сторони не надали доказів, які б підтверджували сам факт проведення 20 травня 2016 року засідання комітету та прийняття відповідного рішення. Окрім згадки у тексті додаткової угоди, жодних документальних підтверджень існування такого протоколу до суду не надано, у зв`язку з чим суд відмовив у задоволенні вимоги про визнання недійсним та скасування зазначеного рішення комітету. 

Позивач у судовому засіданні визнав, що був присутнім на зборах засновників 22 травня 2006 року, на яких затверджувався договір про спільне володіння, користування та розпорядження майном, та підписав його. Йому також було відомо про укладення договору оренди від 15 червня 2006 року строком на 10 років, тобто до червня 2016 року. При цьому будь-яких довіреностей на представництво його інтересів, як і інших співвласників, на ім`я особи, яка підписала договір оренди, не надавалося. Доказів існування таких довіреностей до суду не подано. 

З огляду на те, що позивач знав про укладення договору оренди ще у 2006 році, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про визнання недійсним договору оренди від 15 червня 2006 року є обґрунтованою по суті, однак у її задоволенні слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. 

Водночас суд не погодився з доводами відповідача щодо застосування позовної давності до вимоги про визнання недійсною додаткової угоди від 15 червня 2016 року, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що позивачу було відомо про її укладення. 

Надані відповідачем видаткові касові ордери за 2019-2020 роки та відомості про виплату орендної плати не містять належних доказів того, що кошти виплачувалися саме позивачу як орендна плата за його майновий пай. Довідка ТОВ «Прогрес» про нарахування та виплату орендної плати є внутрішнім документом товариства і не дає можливості перевірити фактичність та адресність здійснених виплат. 

Позивач не заперечував факту отримання коштів, проте зазначив, що вважав їх оплатою за період дії первісного договору оренди від 15 червня 2006 року, а про укладення додаткової угоди 2016 року не був поінформований. 

Суд також установив, що відсутні докази повідомлення співвласників (шляхом оголошень, письмових повідомлень тощо) про проведення загальних зборів з питання укладення додаткової угоди від 15 червня 2016 року. 

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що додаткова угода від 15 червня 2016 року про внесення змін до пунктів 4.2, 7.1 договору оренди від 15 червня 2006 року підписана не власниками майна та з порушенням вимог закону, зокрема норм цивільного законодавства щодо здійснення права спільної часткової власності, у зв`язку з чим така угода підлягає визнанню недійсною. 

Кропивницький апеляційний суд постановою від 06 травня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Прогрес» залишив без задоволення, а рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2024 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання додаткової угоди недійсною з підстав відсутності у ОСОБА_2 належних повноважень на її підписання. 

Зокрема, встановлено, що ОСОБА_2 не був уповноважений на підписання додаткової угоди від 15 червня 2016 року до договору оренди від 15 червня 2006 року та змін до переліку майна, що передається в оренду ТОВ «Прогрес», оскільки не мав індивідуальних довіреностей на представництво інтересів власників майнових сертифікатів КСП «Прогрес», а також не був наділений відповідними повноваженнями рішенням загальних зборів співвласників. 

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності для звернення з вимогою про визнання додаткової угоди недійсною, апеляційний суд зазначив, що позивачу стало відомо про існування оспорюваного правочину після його звернення у серпні 2023 року до Новомиргородської міської ради із заявою про надання земельної ділянки. З відповідним позовом до суду він звернувся у листопаді 2023 року, тобто в межах загальної позовної давності у три роки. 

Твердження заявника про те, що позивачеві було відомо про укладення додаткової угоди з огляду на отримання ним орендної плати, апеляційний суд визнав необґрунтованими, оскільки відповідач не надав належних і допустимих доказів отримання позивачем орендної плати саме на підставі додаткової угоди від 15 червня 2016 року. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У червні 2025 року ТОВ «Прогрес» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 травня 2025 року в частині задоволених позовних вимог і ухвали у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2110/15 і № 522/2202/15, від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15, від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17, від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 та у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 670/23/18. 

Касаційну скаргу ТОВ «Прогрес» мотивувало тим, що позивач був обізнаний про існування укладених договорів та додаткових угод з моменту їх підписання, оскільки є одним зі співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» та отримує від ТОВ «Прогрес» орендну плату за користування цим майном на підставі оспорюваних правочинів. З огляду на це, на думку заявника, до заявлених вимог підлягали застосуванню наслідки спливу позовної давності. 

Крім того, оспорювані договори укладалися не Громадською організацією «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес», яка не є юридичною особою та не може виступати стороною договору чи відповідачем у справі, а безпосередньо співвласниками майна реформованого КСП «Прогрес» через їх представника. Такий представник діяв на підставі договору про спільне володіння, користування та розпорядження майном, що перебуває у спільній частковій власності, від 15 червня 2006 року, а також особистих довіреностей співвласників. 

Заявник посилався на те, що 15 червня 2006 року між співвласниками укладено договір про спільне володіння, користування та розпорядження майном, відповідно до якого власники майнових паїв, визначених у результаті врегулювання майнових відносин колишнього КСП «Прогрес» у зв`язку з його реорганізацією в ТОВ «Прогрес», домовилися спільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном як єдиним майновим комплексом на праві спільної часткової власності. 

У додатку № 2 до зазначеного договору визначено осіб, які здійснюють розпорядження майном реформованого КСП «Прогрес» відповідно до належних їм часток. З огляду на це, на переконання заявника, суди повинні були залучити до участі у справі співвласників як сторін правочину. 

У справах за позовом заінтересованої особи про визнання договору недійсним участь у справі мають брати всі сторони такого правочину. Проте суд першої інстанції не врахував цих обставин та не залучив співвласників реформованого майна КСП «Прогрес» ні як відповідачів, ні як третіх осіб, чим порушив норми процесуального права. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 24 червня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Новомиргородського районного суду Кіровоградської області. 

07 липня 2025 року матеріали справи № 395/1485/23 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 03 березня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Відповідно до свідоцтв про право на майновий пай серій КДА, № 263999, та КДА, № 264002, ОСОБА_1 має право на майновий пай у пайовому фонді майна колективного сільськогосподарського підприємства - ТОВ «Прогрес» Новомиргородського району Кіровоградської області відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 22 травня 2006 року та 30 грудня 2006 року (том 1, а. с. 19, 20). 

22 травня 2006 року відбулися збори співвласників майна реорганізованого КСП «Прогрес», що підтверджується протоколом № 1 (том 1, а. с. 30-40). 

Згідно з указаним протоколом збори співвласників ухвалили низку рішень щодо розпорядження спільним майном КСП «Прогрес», зокрема: 
- погоджено умови договору про спільне володіння, користування та розпорядження майном, що перебуває у спільній частковій власності, строком на 10 років; 
- прийнято рішення про створення Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес»; 
- затверджено назву об`єднання громадян; 
- затверджено статут громадської організації; 
- визначено, що членами спілки є особи, які підписали договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном; 
- обрано Комітет громадян-співвласників; 
- доручено голові Комітету спілки Шевченку П. Ф подати для легалізації громадської організації відповідні документи до Тишківської сільської ради; 
- делеговано голові Комітету повноваження представляти інтереси співвласників у правовідносинах, пов`язаних із переданням майна ТОВ «Прогрес», укладенням договорів оренди, купівлі-продажу, зберігання, а також підписувати відповідні договори від імені співвласників; 
- встановлено обов`язок співвласників надати голові Комітету довіреності на представництво їхніх інтересів; 
- надано голові Комітету повноваження підписувати цивільно-правові договори та акти приймання-передавання майна. 

Згідно з пунктом 1.2 Статуту Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес», Спілка за своїм правовим статусом є громадською організацією, створеною відповідно до законодавства України на засадах добровільності, самоврядності, законності, гласності та рівноправності її членів. Метою діяльності Спілки є задоволення та захист законних спільних економічних інтересів її членів. Спілка не є юридичною особою та набуває прав та обов`язків з моменту її легалізації шляхом повідомлення про заснування відповідно до вимог статті 14 Закону України «Про об`єднання громадян» та пункту 9 Положення про порядок легалізації об`єднань громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 140. 

У пункті 5.13 Статуту Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» передбачено, що Спілку та її Комітет очолює Голова, який обирається Загальними зборами. Голова Спілки на підставі письмових довіреностей кожного співвласника спільного часткового майна, посвідчених у встановленому порядку, та відповідного рішення: представляє Спілку, усіх або окремих її членів (групу членів Спілки) з питань, пов`язаних із розпорядженням спільним частковим майном, отриманим у результаті реформування колективного сільськогосподарського підприємства, у державних органах, органах місцевого самоврядування, судах, а також в інших установах та організаціях; підписує від імені Спілки рішення Зборів і Комітету та інші документи, що стосуються діяльності Спілки; підписує договори щодо передання спільного часткового майна в оренду, позику, відчуження (купівля-продаж, обмін тощо); розглядає та підписує від імені співвласників зміни і доповнення до укладених договорів; за наявності передбачених законом підстав у встановленому порядку ініціює та здійснює дострокове розірвання укладених договорів; представляє інтереси співвласників спільного часткового майна з питань, що стосуються використання такого майна, у державних органах, органах місцевого самоврядування, громадських організаціях та судах. 

З копії статуту Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» убачається, що його затверджено зборами засновників 22 травня 2006 року (протокол № 1) та легалізовано Тишківською сільською радою Новомиргородського району 25 травня 2006 року за № 8, що підтверджується відповідними відмітками (том 1, а. с. 40-44). 

Водночас згідно з довідкою Новомиргородської міської ради від 05 серпня 2024 року № 02-22/4981 відомості про реєстрацію, місцезнаходження та установчі документи зазначеної громадської організації у міській раді відсутні (том 2, а. с. 242). 

Крім того, відповідно до інформації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 16 серпня 2024 року № 45423/06.1-18 станом на зазначену дату Громадська організація «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» не перебуває на обліку у відділі державної реєстрації громадських формувань у Кіровоградській області та відомості про її державну реєстрацію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні (том 2, а. с. 248, 249). 

Згідно з відповіддю Державного архіву Кіровоградської області від 11 жовтня 2024 року № 374/637/01-40 у документах архівного фонду «Туріянська сільська рада та її виконавчий комітет Новомиргородського району Кіровоградської області», зокрема у протоколах сесій сільської ради та засідань її виконавчого комітету за 2006 рік, рішення «Про легалізацію громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» відсутнє. 

Водночас встановлено, що рішення виконавчого комітету Туріянської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області від 25 травня 2006 року № 8 має назву «Про виконання сільського бюджету за I квартал 2006 року», а рішення сесії Туріянської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області № 8 за 2006 рік, датоване 03 квітня 2006 року, має назву «Про призначення відповідальної посадової особи за облік, зберігання та витрачання бланків свідоцтв» (том 1, а. с. 91). 

15 червня 2006 року між власниками майнових паїв, визначеними в результаті врегулювання майнових відносин колишнього КСП «Прогрес» у зв`язку з його реорганізацією у ТОВ «Прогрес», керуючись статтею 113 Цивільного кодексу УРСР та іншими нормативними актами, укладено договір «Про спільне володіння, користування та розпорядження майном, що знаходиться у спільній власності» (том 2, а. с. 64, 70-92). 

Цього ж дня, 15 червня 2006 року, між співвласниками майна, яке належить їм на праві спільної часткової власності, в особі голови Комітету Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» Шевченка П. Ф. та ТОВ «Прогрес» в особі директора Зубалія Андрія Панасовича укладено договір оренди (том 1, а. с. 48-50). 

Згідно з пунктами 1.1, 2.1, 2.5 зазначеного договору оренди співвласники передають належне їм на праві спільної часткової власності майно (основні засоби) товариству в оренду строком на 10 років. Перелік майна, що передається в оренду, визначений у додатку до акта приймання-передавання (додаток № 2). Майно передається в оренду за вартістю, визначеною комісією з уточнення вартості майна КСП «Прогрес» та зазначеною у звіті, затвердженому зборами співвласників 22 травня 2006 року (протокол № 1), і становить 1 071 967,00 грн. Орендоване майно обліковується товариством як орендоване та використовується у сільськогосподарському виробництві, переробці сільськогосподарської продукції та для здійснення інших видів діяльності, передбачених статутом товариства. Після передання майна в оренду товариство зобов`язалося вжити заходів щодо оформлення права користування земельними ділянками, на яких розташовані відповідні будівлі та споруди, а плата за використання таких земельних ділянок здійснюється відповідно до Закону України «Про плату за землю». 

У пункті 5.1 договору оренди сторони погодили, що майно, яке підлягає державній реєстрації (будівлі, споруди, транспортні засоби, самохідні машини, трактори, причепи тощо), тимчасово, на період дії договору, реєструється товариством на своє ім`я без права відчуження. Така реєстрація не надає товариству права власності на відповідні об`єкти. 

Договір набирає чинності з дня його укладення та діє протягом 10 років (пункт 7.1 договору оренди). 

Згідно з пунктом 8.2 договору оренди у разі його розірвання, закінчення строку дії, відмови від продовження або банкрутства товариства останнє зобов`язане повернути співвласникам орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на час передання. У разі погіршення стану або загибелі майна товариство відшкодовує співвласникам збитки, якщо не доведе, що такі наслідки настали не з його вини. 

Додатковою угодою від 15 червня 2016 року співвласники в особі голови Комітету Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес» Шевченка П. Ф. та ТОВ «Прогрес» у зв`язку із закінченням строку дії договору та на підставі рішення засідання Комітету громадської організації (протокол № 1 від 20 травня 2016 року) домовилися продовжити строк дії договору оренди на наступні 10 років та внести зміни до окремих його положень. 

Зокрема, пункт 1.1 договору оренди викладено в редакції, за якою майно передається в оренду строком на 20 років; пункт 4.2 передбачає щорічну сплату орендної плати у розмірі 5 % вартості основних засобів із розподілом між співвласниками пропорційно їх часткам у спільному майні; пункт 7.1 встановлює строк дії договору - 20 років. Також внесено зміни до додатків до договору, зокрема до списку співвласників та переліку майна, що передається в оренду (том 1, а. с. 51). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються тільки в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає ці судові рішення лише в зазначеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 

У статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. 

Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. 

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). 

У частинах першій та другій статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. 

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: а) множинність суб`єктів; б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному із співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле (постанова Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 398/4452/22). 

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. 

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. 

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. 

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України). 

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. 

Відповідно до частин першої, третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. 

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. 

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї. 

Викладене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2021 року у справі № 138/1523/19 (провадження № 61-18262св20). 

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). 

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України). 

Згідно з частинами першою та другою статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). 

Відповідно до частини першої статті 769 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). 

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (стаття 761 ЦК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

У справі, що переглядається, додаткову угоду від 15 червня 2016 року укладено від імені співвласників майна в особі голови Комітету ГО «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес». 

Водночас суди з`ясували, що: 

- докази надання співвласниками окремих довіреностей на укладення зазначеної додаткової угоди відсутні; 

- рішення загальних зборів співвласників про уповноваження конкретної особи на продовження строку дії договору оренди та внесення істотних змін до нього матеріали справи не містять; 

- відомості про державну реєстрацію відповідної громадської організації відсутні. 

Продовження строку дії договору оренди та зміна істотних умов договору є формою розпорядження спільним майном та потребує волевиявлення співвласників або їх належним чином уповноваженого представника. 

Оскільки належних доказів надання таких повноважень особі, яка підписала додаткову угоду, відповідачі не надали, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про її невідповідність вимогам закону та наявність підстав для визнання її недійсною. 

Доводи касаційної скарги про те, що позивач був обізнаний про існування укладених договорів та додаткової угоди з моменту їх підписання, а також отримував орендну плату за користування майном, у зв`язку з чим до спірних вимог підлягали застосуванню наслідки спливу позовної давності, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 

Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. 

Суди попередніх інстанцій установили, що про існування додаткової угоди від 15 червня 2016 року позивачу стало відомо лише у серпні 2023 року після звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про надання земельної ділянки. Сам собою факт отримання коштів не свідчить про обізнаність особи щодо зміни строку дії договору та інших істотних умов, внесених додатковою угодою. Відповідач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач був повідомлений про продовження строку оренди до 20 років або погоджувався з відповідними змінами. 

Отже, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності відповідають положенням статей 256, 261 ЦК України та ґрунтуються на належній оцінці доказів. 

Посилання заявника на те, що оспорювані договори укладалися не громадською організацією, а безпосередньо співвласниками через представника, також не спростовують висновків судів. 

Відповідно до статей 237, 244, 246 ЦК України представник може вчиняти правочини від імені особи лише в межах наданих йому повноважень. Суди встановили відсутність належних доказів надання представнику співвласників повноважень на укладення додаткової угоди від 15 червня 2016 року, якою істотно змінено умови договору оренди, зокрема продовжено строк його дії на 20 років. 

Наявність договору про спільне володіння, користування та розпорядження майном від 15 червня 2006 року сама собою не підтверджує повноважень на внесення істотних змін до договору оренди через десять років після його укладення без окремого рішення співвласників або індивідуальних довіреностей. Доказів прийняття загальними зборами співвласників рішення про продовження строку оренди чи надання відповідних повноважень представнику матеріали справи не містять. 

Таким чином, суди дійшли обґрунтованих висновків, що додаткова угода підписана особою без належних повноважень, що є підставою для її недійсності відповідно до статей 203, 215, 369 ЦК України. 

Доводи касаційної скарги про те, що суди порушили норми процесуального права, не залучивши до участі у справі всіх співвласників майна як сторін правочину, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 

Суди встановили, що позивач є співвласником майна реорганізованого КСП «Прогрес», яке перебуває у спільній частковій власності, а отже, - суб`єктом права власності на відповідну частку спірного майна. 

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист свого майнового права та інтересу. За змістом статей 355, 358, 369 ЦК України, співвласник здійснює свої права щодо спільного майна з урахуванням прав інших співвласників, однак це не позбавляє його права на самостійний захист порушеного права у разі вчинення правочину без належного волевиявлення або без належних повноважень представника. 

Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці неодноразово зазначала, що співвласник має право самостійно звернутися до суду з вимогою про захист свого права у разі порушення режиму спільної часткової власності, а також у разі вчинення правочину без його згоди або з перевищенням повноважень представником. Такий позов не є позовом в інтересах інших співвласників, а спрямований на захист власної частки у спільному майні. 

Отже, як співвласник майна позивач фактично є стороною спірних правовідносин, оскільки додаткова угода безпосередньо стосується його частки у спільному майні та змінює умови користування і розпорядження цим майном. 

Звернення позивача до суду не потребує обов`язкового спільного волевиявлення всіх співвласників та не ставиться в залежність від їхньої участі у справі. Наявність інших співвласників не позбавляє позивача процесуальної самостійності та права на індивідуальний судовий захист. 

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про допустимість розгляду спору за позовом одного зі співвласників є правильними та відповідають положенням статей 3, 4, 15, 16 ЦК України і статті 4 ЦПК України. 

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, та не спростовують правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовної вимоги про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» залишити без задоволення. 

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 травня 2025 року в частині вирішення позовної вимоги  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», Громадської організації «Спілка громадян - співвласників майна реформованого КСП «Прогрес», третя особа - Новомиргородська міська рада Кіровоградської області, про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	І. В. Литвиненко  	
	С. Ю. Мартєв 	
	В. В. Пророк