справа № 278/4557/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 року        м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Віктора Мокрецького, за участю секретаря Анастасії Юзюк, розглянув цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 

В С Т А Н О В И В :

І. СУТЬ СПРАВИ
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути останнього на свою користь заборгованість за розпискою від 28 березня 2025 року в сумі 126 338,30 грн, а також 3% річних в сумі 965,71 грн, пеню в сумі 9 979 грн та інфляційні втрати в сумі 758,03 грн.
У обґрунтування заявленого позивач повідомив, що у березні 2025 року він позичив ОСОБА_2 4 500 доларів США, які останній зобов`язався повернути у строк до 31 травня 2025 року про що надав позивачеві розписку. Однак, у обумовлений сторонами строк відповідач у повній мірі позику не повернув й через це позивач вимушений звернутися до суду з цим позовом.

ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН
Ухвалою суду від 17 вересня 2025 року в цій справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
17 листопада 2025 року судом за наслідками розгляду справи ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі. 
Разом з тим, відповідною ухвалою суду від 21 січня 2026 року вищевказане заочне рішення суду скасовано і новий розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
26 січня 2026 року від ОСОБА_2 на адресу суду надійшов відзвив на позовну заяву в якому останній визнав позовні вимоги ОСОБА_1 частково. Зокрема, відповідач підтвердив факт отримання від заявника 4 500 доларів США в борг. Однак, ОСОБА_2 вказав, що на момент виникнення спірних правовідносин і станом на день подання відзиву на позовну заяву в Україін діє воєнний стан, а тому вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення 3% річних, пені та інфляційних втрат задоволеними бути не можуть, оскільки п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено звільнення боржника від від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Ураховуючи зазначене, ОСОБА_2 визнає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом позики й не визнає вимог останнього в частині стягнення 3% річних, пені та інфляційних втрат.
Правом на подання відповіді на відзив ОСОБА_1 не скористався.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ
28 березня 2025 року ОСОБА_2 надав розписку відповідно до якої він отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 4 500 доларів США та зобов`язався їх повернути у строк до 31 травня 2025 року (а.с. 8).
21 травня 2025 року ОСОБА_1 письмово засвідчив факт того, що на виконання вищевказаного зобов`язання отримав від ОСОБА_2 60 000 грн (а.с. 9). Зазначена сума станом на день її отримання ОСОБА_1 за офіційним курсом НБУ еквівалентна 1 446,30 доларів США.
У позовній заяві ОСОБА_1 проведений розрахунок заборгованості відповідно до якого станом на день звернення до суду із цим позовом борг ОСОБА_2 перед позивачем складає вцілому 138 041 грн із яких: 126 338,30 грн заборгованість за тілом позики, 965,71 грн заборгованість по сплаті 3% річних, 9 979 грн - пеня та 758,03 грн -інфляційні втрати (а.с. 4-5).

IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За таких обставин можливо дійти висновку, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Разом із тим, ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Водночас, ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
Так, у статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»:
валюта України грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;
іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.
Для цілей цього Декрету надалі під термінами: "валюта України" розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;
«іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;
«валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;
«резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;
«нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.
У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.
Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.
У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ).
У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.
У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можливо дійти висновку, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Також за правилами ч. 1 та ч. 3 ст. 529 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Окрім цього, нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За правилами п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан, який триває й досі.

V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ
Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності з нормами законодавства, якими врегульовані наведені правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення цього позову з огляду на таке.
Як встановлено у ході розгляду справи, відповідач, взявши на себе зобов`язання по поверненню позивачеві іноземної валюти (доларів США) не виконав свого обов`язку.
Водночас, суд звертає увагу ОСОБА_1 на те, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року по справі № 752/10525/16-ц індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
З вищезгаданого договору позики у формі розписки вбачається, що відповідач отримав від позивача позику в розмірі 4 500 доларів США, а тому згідно з усталеною судовою практикою, до відповідача не може бути застосована міра відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання у виді стягнення інфляційних втрат, оскільки сторони у договорі визначили його предметом долари США, тобто іноземну валюту, що виключає можливість нарахування на неї інфляційних втрат. 
Відтак, в задоволенні позову в цій частині суд відмовляє. 
З приводу стягнення 3% річних та пені суд зауважує, що в силу п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в задоволенні цієї частини позовних вимог суду слід відмовити, оскільки відповідно до вищезгаданої норми цивільного права ОСОБА_2 звільнений від відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, оскільки період виконання такого зобов`язання припадає на період дії в Україні воєнного стану.
Отже, з огляду на викладене, суд задовольняє вимоги ОСОБА_1 частково та стягує з ОСОБА_2 заборгованість за тілом позики в сумі 126 338,30 грн, що станом на день звернення до суду з цим позовом за офіційним курсом НБУ еквівалентно 3 053,70 доларів США, а у решті позовних вимог заявника відмовляє.

VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ
Так, на підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути пропорційно до задоволеної частини позовних вимог понесені останнім і документально підтверджені судові витрати за розгляд цієї цивільної справи, які складаються із витрат по сплаті судового збору в сумі 1 263,07 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, 

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , код платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , код платника податків НОМЕР_2 ) заборгованість за розпискою від 28 березня 2025 року в загальній сумі 126 338 (сто двадцять шість тисяч триста тридцять вісім) гривень 30 копійок.
У решті вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 263 (одна тисяча двісті шістдесят три) гривні 07 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 24 березня 2026 року.

Суддя          Віктор Мокрецький