ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2026 року
м. Харків
справа № 627/1171/24
провадження № 22-ц/818/1093/26 
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,
суддів: Маміної О.В., Мальованого Ю.М.
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
треті особи: Краснокутська державна нотаріальна контора Харківської області, Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Ястребової Євгенії Богданівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 10 вересня 2025 року у складі судді Каліберди В.А.,-
УСТАНОВИВ:
У жовтні 2024 року ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою в якій просила визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 48/60 часток житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; перерозподілити спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 між спадкоємцями у таких частках: ОСОБА_3 - 3/60 частки спадщини за заповітом ОСОБА_5 - 3/60 частки спадщини за заповітом; ОСОБА_4 - 3/60 частки у спадщині за заповітом; ОСОБА_2 - 3/60 частки у спадщині за заповітом; ОСОБА_1 - 48/60 частки у спадщині за законом; визнати недійсним: свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №806, серія та номер ААІ №766326, виданого 17 червня 1997 року Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстровано право спільної часткової власності по 13/60 частини на вказане домоволодіння відповідно за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №1105, серія та номер НОМЕР_1 , виданого 10 вересня 2015 року Краснокутською державною нотаріальною конторою Краснокутського району Харківської області зареєстровано право спільної часткової власності на 13/60 частини на вказане домоволодіння відповідно за ОСОБА_4 ; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №925, серія НА №0472582, виданого 01 липня 1997 року Краснокутською державною нотаріальною конторою Краснокутського району Харківської області зареєстровано право спільної часткової власності на 13/60 частини на вказане домоволодіння відповідно за ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію права ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на спільну часткову власність, а саме: скасувати державну реєстрацію права на 13/60 частки нерухомого майна за ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано 22 серпня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 27654775; скасувати державну реєстрацію права на 13/60 частки нерухомого майна за ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано 22 серпня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 27654986; скасувати державну реєстрацію права на 13/60 частки нерухомого майна за ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано 10 вересня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 11113086; скасувати державну реєстрацію права на 13/60 частки нерухомого майна за ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано 02 вересня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 11058007; припинити речові права ОСОБА_3 на 3/60 частки, ОСОБА_5 на 3/60 частки, ОСОБА_4 на 3/60 частки, ОСОБА_2 на 3/60 частки житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 з виплатою кожному грошової компенсації вартості частки в спадщині.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивача - ОСОБА_8 . Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . За заповітом ОСОБА_8 , посвідченим Краснокутською державною нотаріальною конторою 19 квітня 1996 року за №628, вказаний житловий будинок з господарськими будівлями було залишено чотирьом з п`яти її дітей (спадкоємцям), а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 . ОСОБА_7 , яка є матір`ю позивача, у заповіті зазначена не була. З цих підстав Краснокутська державна нотаріальна контора відмовила у задоволенні заяви ОСОБА_7 щодо прийняття спадщини після померлої ОСОБА_8 , що підтверджується листом державного нотаріуса №105 від 28 березня 1997 року. Не погоджуючись з відмовою в одержанні спадщини, ОСОБА_7 подала скаргу на дії Краснокутської держнотконтори. 25 квітня 1996 року Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області було направлено подання до прокурора Краснокутського району Харківської області, в якому було обґрунтовано, що нотаріусом порушено ст. 535 ЦК України, а саме що ще одному спадкоємцю - непрацездатній за станом здоров`я дочці гр. ОСОБА_7 , 1949 року народження було відмовлено в обов`язковій частці у спадщині. Вказано, що необхідні факти стали відомі нотаріусу тільки у квітні 1997 року після видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
16 квітня 1997 року прокурором Краснокутського району Харківської області було винесено протест № 308-05197, в якому викладена вимога відмінити свідоцтва про право на спадщину за заповітом. За результатом розгляду вказаної скарги та проведеної перевірки спадкової справи Управління Міністерства Юстиції України в Харківській області встановило, що державний нотаріус Краснокутської державної нотаріальної контори неправомірно відмовила ОСОБА_7 у видачі свідоцтва про право на спадщину, порушивши ст.535 ЦК УРСР 1963 року, та розмір частки останньої становить 2/15, що підтверджується листом №10-191/1708 від 12 травня 1997 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла та за життя свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку спадщини у розмірі 2/15 частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 не отримувала, тому її право власності на вказане майно зареєстровано не було. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 є її діти – позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадкова справа №429/2008, яка містить заяву позивача про прийняття спадщини від 11 квітня 2008 року та заяву ОСОБА_9 про відмову від своєї частки у спадщині на користь сестри – позивача, зазначене підтверджується листом №11/02-14 Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 03 січня 2018 року. Цим же листом №11/02-14 від 03 січня 2018 року позивача було повідомлено, що вона не може успадкувати 2/15 частки житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , оскільки остання не надала до нотаріальної контори підтвердження того, що це майно належало ОСОБА_7 .
Крім того, 22 серпня 2008 року позивач успадкувала все інше майно спадкодавці, що підтверджується інформаційною довідкою № 48817069 зі Спадкового реєстру від 18 серпня 2017 року, згідно якої у спадковій справі 429/2008 22 серпня 2008 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою було видано чотири свідоцтва про право на спадщину.
Оскільки за життя ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку спадщини - 2/15 частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 не отримувала, тому її право власності на вказане майно зареєстровано не було.
10 липня 2018 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_7 . Спадщина склала 8/60 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №111029359 від 18 січня 2018 року вбачається, що на підставі виданих Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області свідоцтв на право на спадщину зареєстровано право власності, а саме згідно: свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №1105, серія та номер НОМЕР_1 , виданого 10 вересня 2015 року Краснокутською державною нотаріальною конторою Краснокутського району Харківської області зареєстровано право спільної часткової власності на 13/60 частини на вказане домоволодіння відповідно за ОСОБА_4 ; свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №925, серія НА №0472582, виданого 01 липня 1997 року Краснокутською державною нотаріальною конторою Краснокутського району Харківської області зареєстровано право спільної часткової власності на 13/60 частини на вказане домоволодіння відповідно за ОСОБА_2 . Однак, ще 26/60 частини домоволодіння не були ні за ким зареєстровані, а тому у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа: Краснокутська державна нотаріальна контора Харківської області про перерозподіл спадщини. 19 червня 2019 року Краснокутський районний суд Харківської області у справі №627/1485/18 за зазначеним вище позовом ухвалив рішення, яким було перерозподілено 26/60 частини спадщини на домоволодіння, що відкрилась після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Таким чином, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали по 8,7/60 частки домоволодіння.
Однак, ОСОБА_1 вважає, що Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області невірно було визначено розмір обов`язкової частки ОСОБА_7 у праві на спадкування після смерті ОСОБА_8 .
ОСОБА_7 , як інвалід ІІІ групи з 1971 року довічно, а отже непрацездатна, повинна була успадкувати не менше 2/3 спадкового майна. Таким чином, ОСОБА_7 слід було видати свідоцтво про право на спадщину за законом на 40/60 частини зазначеного вище домоволодіння. Також, при перерозподілі слід враховувати отримання 10 липня 2018 року позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_7 . Спадщина склала 8/60 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом №130343782 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 липня 2018 року.
З огляду на те, що державний нотаріус неправильно визначив обов`язкову частку та видав свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 , порушивши тим самим право ОСОБА_7 на отримання своєї частки у спадщині, та безпідставно збільшивши частки відповідачів, як наслідок порушено право спільної часткової власності позивача. Відповідачі мали право на спадкування після смерті своєї матері, проте у менших частках, ніж, як то визначено, в зазначених свідоцтвах про право на спадщину. Отже, позивач після матері повинна була успадкувати 40/60 частини зазначеного вище домоволодіння з урахуванням 1/2 частки у спадщині, від якої відмовився син спадкодавця - ОСОБА_9 та з урахуванням виданого 10 липня 2018 року позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_7 , тому ОСОБА_1 має право на 48/60 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по АДРЕСА_1 .
Враховуючи те, що позивач просила суд перерозподілити спадщину та визнати свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними, тому слід скасувати державну реєстрацію речових прав сторін на частки домоволодіння та припинити право власності відповідачів на речове право вищевказаного домоволодіння.
Заочним рішенням Краснокутського районного суду від 10 вересня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач не надала суду належних та допустимих доказі на підтвердження позовних вимог. Обов`язкова частка спадкодавця позивача в спадщині становить не менше 2/3 частки, яка належала б кожному спадкоємцю, тобто 2/3 частки від 1/5 частини, що складає 2/3*1/5=2/15 частини, та відповідно дорівнює 8/60 частин – обов`язкова частка ОСОБА_7 в спадщині, що належала ОСОБА_8 , а тому позивачем невірно визначено розмір обов`язкової частки - 40/60, внаслідок чого ОСОБА_1 вважає, що майно було розподілено неправомірно, у завищених розмірах на користь відповідачів, та ОСОБА_7 не отримала гарантованої частки у спадщині. Таким чином державними нотаріусами Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області, Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори було правильно визначено частини спадкового майна та видані свідоцтва про право на спадщину, що відповідають вимогам закону.
Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог. Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області у справі №627/1485/18 яким здійснено перерозподіл 26/60 частини спадщини, що відкрилася після ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що складається із майна, яке належало їй на час смерті, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Суд зазначеному рішенню належної оцінки не надав чим погіршив становище позивачки, оскільки вона маючи на руках рішення суду про належну їй частку спадщини, фактично позбавлена можливості це право реалізувати. Суд не врахував, що свідоцтва про право на спадщину не відображають реального складу спадкової маси та законних часток спадкоємців, а також часток, встановлених рішенням від 19.06.2019 року у справі №627/1485/18. Зазначене свідчить про доведеність позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову. 
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла бабуся позивача - ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Краснокутським районним відділом РАГСУ 22.04.1996 року (т.1 а.с. 36).
ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та дублікату свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданих Краснокутською держнотконторою, належав житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.34-35).
19.04.1996 року ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори 19 квітня 1996 року, зареєстрований у реєстрі за № 628, згідно якого все своє майно заповіла в рівних частинах кожному – сину ОСОБА_3 , сину ОСОБА_2 , дочці ОСОБА_5 , дочці ОСОБА_4 . Ще одна донька ОСОБА_7 , яка є матір`ю позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , у заповіті ОСОБА_8 вказана не була (т.1 а.с.37-38).
12 грудня 1996 року державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори спадкоємцям майна ОСОБА_8 , а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом в рівних частинах на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями (т.1 а.с.40).
Листом №105 від 28 березня 1997 року державний нотаріус Краснокутської державної нотаріальної контори повідомив ОСОБА_7 , що вона не включена до складу спадкоємців згідно заповіту матері ОСОБА_8 , а також не являється спадкоємицею згідно ст.535 ЦК України (непрацездатна за віком або хворобою), а тому їй відмовлено в одержанні частини спадщини після смерті ОСОБА_8 (т.1 а.с. 41).
ОСОБА_7 22.04.1997 року подала скаргу на дії Краснокутської держнотконтори начальнику управління юстиції Харківської області в якій зазначила, що має право на частку у спадщині відповідно до вимог статті 535 Сімейного кодексу України, оскільки є непрацездатною особою та має інвалідність ІІІ групи (т.1 а.с. 42-44).
Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області було направлено подання прокурору Краснокутського району Харківської області про винесення протесту, з якого вбачається, що державним нотаріусом Піднебенною І.М. порушено ст. 535 ЦК УРСР, а саме одному спадкоємцю - непрацездатній за станом здоров`я дочці гр. ОСОБА_7 , 1949 року народження було відмовлено в обов`язковій частці у спадщині. Необхідні факти стали відомі нотаріусу тільки у квітні 1997 року після видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
16 травня 1997 року прокурором Краснокутського району Харківської області було винесено протест № 308-05197, згідно якого викладена вимога до завідуючої Краснокутської державної нотаріальної контори Піднебенної І.М. відмінити свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 грудня 1996 року (т.1 а.с. 45).
Листом №10-191/1708 від 12 травня 1997 року Управління Міністерства Юстиції України в Харківській області встановило, що державний нотаріус Краснокутської державної нотаріальної контори неправомірно відмовила ОСОБА_7 у видачі свідоцтва про право на спадщину, порушивши ст.535 ЦК УРСР 1963 року, та розмір частки останньої становить 2/15 (т.1 а.с. 46)
Краснокутська державна нотаріальна контора листом №213 від 19 травня 1997 року повідомила ОСОБА_7 про визнання недійсним виданого 12 грудня 1996 року нотаріальною конторою свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстром №1898 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та повідомила ОСОБА_7 про необхідність з`явитися для одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку (т.1 а.с. 47).
17 червня 1997 року державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцями майна ОСОБА_8 є в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 26/60 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 48).
01 липня 1997 року державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцем майна ОСОБА_8 є ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 13/60 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 50).
За життя ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку спадщини у розмірі 2/15 частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 не отримувала, тому її право власності на вказане майно зареєстровано не було.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 05.02.2008 (т.1 а.с. 55).
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 є її діти – позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с 49).
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 визнано недієздатним. Опікуном призначено ОСОБА_1 (т.1 а.с. 58-59).
Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадкова справа №429/2008, яка містить заяву позивача про прийняття спадщини від 11 квітня 2008 року та заяву ОСОБА_9 про відмову від своєї частки у спадщині на користь сестри – позивача (т.1 а.с.61-65).
22 серпня 2008 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою були видані свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 на нерухоме та рухоме майно, що підтверджується листом №11/02-14 Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 03 січня 2018 року, яким також позивача повідомлено, що вона не може успадкувати частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , оскільки нотаріусу не подано документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно (т.1 а.с. 66-67).
10 вересня 2015 року державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори Гук С.Ю. Беспаловій О.В. було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_8 в розмірі 13/60 частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.60).
10 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_7 на 8/60 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою (т.1 а.с. 72).
25 вересня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 КП «Краснокутське БТІ» виготовлено технічний паспорт на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 75-79).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №111029359 від 18 січня 2018 року вбачається, що на підставі виданих Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області свідоцтв на право на спадщину, а саме: свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №1105, серія та номер НОМЕР_1 , виданого 10 вересня 2015 року Краснокутською державною нотаріальною конторою Краснокутського району Харківської області зареєстровано право спільної часткової власності на 13/60 частини на вказане домоволодіння відповідно за ОСОБА_4 ; свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №925, серія НА №0472582, виданого 01 липня 1997 року Краснокутською державною нотаріальною конторою Краснокутського району Харківської області зареєстровано право спільної часткової власності на 13/60 частини на вказане домоволодіння відповідно за ОСОБА_2 (т.1 а.с. 68-69).
26/60 частини домоволодіння не були ні за ким зареєстровані, а тому у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа: Краснокутська державна нотаріальна контора Харківської області про перерозподіл спадщини.
Рішенням Краснокутський районного суду Харківської області у справі №627/1485/18 від 19.06.2019 року було перерозподілено 26/60 частини спадщини на домоволодіння, що відкрилась після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Таким чином, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали по 8,7/60 частки домоволодіння (т.1 а.с.80-85).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з Цивільним кодексом України річ — це предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Це можуть бути як об`єкти в природному стані, так і створені людською діяльністю, що задовольняють потреби людини. До них відносяться не тільки матеріальні об`єкти, але й гроші, цінні папери, майно, майнові права, результати робіт та інтелектуальної творчості.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошена померлою (частини перша, друга статті 1220 ЦК України)
Згідно із частинами першою, п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно статті 535 Цивільного Кодексу Української РСР (в редакції на момент складання заповіту) право на обов`язкову частку в спадщині мають Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.
Відповідно до статті 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (у тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкуванні за законом (обов`язкова частка).
Частиною першою статті 328 ЦК України установлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст. 1217 ЦК України.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Положеннями ст.ст.1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. В разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також в разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.
Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.
Відомості про видачу свідоцтва про право на спадщину вносяться нотаріусом до Спадкового реєстру (підпункт 2.2.3 пункту 2.2 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року № 1810/5
Окрім цього, спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом.
Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Крім того, суд враховує, що особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як спеціального способу захисту спадкових прав судом, зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, яке за своєю правовою природою не є правочином.
Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 справа № 916/780/18, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.
У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до положень ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори Піднебенною І.М. 12 грудня 1996 року неправомірно видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадкоємцями майна ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено в рівних частках її дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 оскільки ОСОБА_7 , яка не була включена до заповіту, мала право на обов`язкову частку у спадщині за законом як непрацездатна особа, у зв`язку з чим її права на спадкування були порушені. У подальшому зазначене свідоцтво про право на спадщину за заповітом було визнано недійсним.
Порушення права ОСОБА_7 на оформлення спадщини за законом було підтверджено відповідними матеріалами органів прокуратури та органів Міністерства юстиції. 
З огляду на те, що ОСОБА_8 мала п`ятьох дітей — ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , — у разі спадкування за законом кожному з них належало б по 1/5 частці спадкового майна.
Судова колегія погоджується з висновком суду, що державними нотаріусами Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області, Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори було правильно визначено частини спадкового майна та видано КОЛИ : свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17 червня 1997 року на 26/60 частин житлового будинку з надвірними будівлями в рівних частинах на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ; - свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01 липня 1997 року на 13/60 частин житлового будинку з надвірними будівлями на ім`я ОСОБА_2 ; -свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10 вересня 2015 року на 13/60 частин житлового будинку з надвірними будівлями на ім`я ОСОБА_4 ; -свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 липня 2018 року на 8/60 частин житлового будинку з надвірними будівлями на ім`я ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про неправильне розподілення спадщини є безпідставними, оскільки враховуючи, що обов`язкова частка в спадщині становить не менше 2/3 частки, яка належала б кожному спадкоємцю, тобто 2/3 частки від 1/5 частини, що складає 2/3*1/5=2/15 частини, та відповідно дорівнює 8/60 частин – обов`язкова частка ОСОБА_7 в спадщині, що належала ОСОБА_8 . Тому підстав для перерозподілу часток у спадщині відсутні. 
Оскільки судом не встановлено порушень нотаріусом прав ОСОБА_7 у видачі відповідачам по справі свідоцтв про право на спадщину за заповітом Краснокутською державною нотаріальною конторою від 17 червня 1997 року, 01 липня 1997 року та 10 вересня 2015 року, суд дійшов правильного висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог в частині скасування та визнання недійсними вказані свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Рішенням Краснокутський районного суду Харківської області у справі №627/1485/18 від 19.06.2019 року було перерозподілено 26/60 частини спадщини на домоволодіння, що відкрилась після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Таким чином, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали по 8,7/60 частки домоволодіння. 
Вказане свідчить про те, що зазначене судове рішення є самостійною та належною правовою підставою для державної реєстрації права власності позивачки на відповідну частку домоволодіння у розмірі 8,7/60.
Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування( ч.1 ст. 175 ЦПК України).
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Способи захисту прав та інтересів, за загальним правилом, визначені частиною другою статтею 16 ЦК України. Одним зі способів захисту прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статі 16 ЦК України), що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України). 
Право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 15 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається у позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 зазначала, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, керуючись фактами, установленими під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».
Проте застосування принципу «jura novit curia» не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.
Оскільки позивні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані порушенням права власності позивачки на обов`язкову частку у спадщині, яка нотаріусом і судом визначена правильно у розмірі 8/60 частин житлового будинку, суд правильно відмовив у задоволені позову з цих підстав. 
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування рішення Краснокутського районного суду Харківської області у справі № 627/1485/18, яким здійснено перерозподіл 26/60 частки спадкового майна, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначене судове рішення набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та не було предметом перегляду у межах розгляду цієї справи. Натомість у даній справі судом розглядалися позовні вимоги щодо неправильного визначення державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори обов`язкової частки у спадковому майні після смерті ОСОБА_8 .
При цьому, позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про визнання свідоцтв частково недійним у зв`язку із набуттям нею права власності на 8, 7/ 60 частин за рішенням суду у справі №627/1485/18 від 19.06.2019 року
Крім того, згідно ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 2-1) одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості та державної реєстрації прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстр прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав.
З матеріалів справи вбачається, що державну реєстрацію часток у праві власності спадкоємців на об`єкт нерухомого майна — житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , проведено на підставі документів, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 27 зазначеного Закону підставою для проведення державної реєстрації речових прав є, зокрема, свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом. Оскільки такі свідоцтва на час розгляду справи судом недійсними у встановленому законом порядку не визнані, підстав для скасування відповідної державної реєстрації не вбачається.
Всупереч вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач не надала суду належних письмових доказів, які підтверджують неправильне визначення державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори обов`язкової частки на спадкове майно після смерті ОСОБА_8 та як насідок порушення права спільної часткової власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
З огляду на зазначене підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 10 вересня 2025 року- без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий     О. Ю. Тичкова

Судді      О.В.Маміна

Ю.М. Мальований