ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року	Львів	Справа № 500/1273/25 пров. № А/857/23460/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Юзьків М.І.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 09 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

05 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 21.01.2025 № 192050003628 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати з 09.01.2025 до страхового стажу відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди роботи та військової служби з 14.08.1980 по 05.01.1981, з 16.01.1981 по 04.11.1981, з 21.11.1981 по 29.11.1983, з 30.04.1984 по 01.06.1984, з 24.06.1984 по 31.12.1997, з 31.10.1999 по 30.11.1999 та з 01.12.2001 по 31.05.2002 відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.08.1980, та військового квитка серії НОМЕР_2 ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплатити з 09.01.2025 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою та відповідними документами про призначення пенсії за віком. Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у призначенні пенсії йому було відмовлено, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу не менше 29 років відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 21.01.2025 № 192050003628 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.01.2025 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи та військової служби з 14.08.1980 по 05.01.1981, з 16.01.1981 по 04.11.1981, з 21.11.1981 по 29.11.1983, з 30.04.1984 по 01.06.1984, з 24.06.1984 по 31.12.1997, з 31.10.1999 по 30.11.1999 та з 01.12.2001 по 31.05.2002 відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.08.1980, та військового квитка серії НОМЕР_2 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Особа не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та записів у книзі трудового стажу, а тому не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в них записах, так як трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами облікової документації. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що у разі, коли в трудовій книжці містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Виписки з особових рахунків, платіжні відомості та інші документи про нараховану заробітну плату, які є доказами щомісячної сплати страхових внесків підприємством, також можуть слугувати відомостями, що підтверджують або спростовують позицію про недостовірність зробленого у трудовій книжці запису. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 16.08.1980, оскільки на титульній сторінці прізвище виправлено та не завірено належним чином, закрема: період роботи з 14.08.1980 по 05.01.1981, та з 30.04.1984 по 01.06.1984, оскільки звільнення не завірено печатками; період роботи з 24.06.1984 по 31.12.1997, оскільки не зазначена назва підприємства при прийомі на роботу, чим порушено інструкцію про ведення трудових книжок; не враховано період строкової служби в армії згідно військового квитка НОМЕР_2 від 28.10.1980, оскільки прізвище не відповідає даним паспорта. Вищезазначені періоди необхідно підтвердити уточнюючими довідками. Враховуючи зазначене, у пенсійного органу відсутні підстави для призначення пенсії за віком у зв`язку з відсутністю у позивача необхідного страхового стажу.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п.3 ч.1 ст.311 КАС України).
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та надав всі необхідні документи, що підтверджують страховий стаж.
За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Рішенням Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 21.01.2025 № 19205003628 у призначенні пенсії йому було відмовлено, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу не менше 29 років відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 22).
Причиною вказаної відмови у призначені пенсії стало те, що за результатами розгляду доданих документів, до загального страхового стажу не враховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 16.08.1980, оскільки на титульній сторінці прізвище виправлено та не завірено належним чином, та, закрема:
- період роботи з 14.08.1980 по 05.01.1981, та з 30.04.1984 по 01.06.1984, оскільки звільнення не завірено печатками;
- період роботи з 24.06.1984 по 31.12.1997, оскільки не зазначена назва підприємства при прийомі на роботу, чим порушено інструкцію про ведення трудових книжок;
- не враховано період строкової служби в армії згідно військового квитка НОМЕР_2 від 28.10.1980, оскільки прізвище не відповідає даним паспорта.
До рішення про відмову у призначенні пенсії Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надало позивачу протокол розрахунку стажу, відповідно до якого позивачу не зараховано до страхового стажу відповідно до трудової книжки та військового квитка періоди роботи і військової служби з 14.08.1980 по 05.01.1981, з 16.01.1981 по 04.11.1981, з 21.11.1981 по 29.11.1983, з 30.04.1984 по 01.06.1984, з 24.06.1984 по 31.12.1997, з 31.10.1999 по 30.11.1999 та з 01.12.2001 по 31.05.2002 (а.с. 22).
Дослідивши копію трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 16.08.1980 (а.с. 13 - 14), судом першої інстанції встановлено, що на титульній сторінці, вказаної трудової книжки наявні виправлення прізвища позивача та дати заповнення, водночас, у ній містяться записи про трудову діяльність позивача за спірні періоди, а саме:
- 14.08.1980 прийнятий маляром-штукатуром 3 розряду радгоспу «Сонячний»;
- 05.01.1981 звільнений з роботи по ст.38 КЗпП УРСР (запис засвідчений відтиском печатки);
- 16.01.1981 прийнятий на посаду вантажника санаторію «Золота Нива»;
- 04.11.1981 звільнений з роботи у зв`язку із вибуттям в ряди Радянської Армії (запис засвідчений відтиском печатки);
- 30.04.1984 зарахований тимчасово на посаду радиста-кіномеханіка Херсонського обласного міжколгоспного санаторію «Золота Нива»;
- 01.06.1984 звільнений з тимчасової посади по ст.38 КЗпП УРСР (запис не засвідчений печаткою організації);
- 24.06.1984 прийнятий тимчасово завклубом;
- 01.08.1984 переведений майстром по обслуговуванню ігрових автоматів;
- 01.05.1986 переведений майстром по обслуговуванню ігрових автоматів і телеапаратів;
- 10.02.1989 переведений на посаду майстра по ремонту телерадіоапаратури;
- 12.03.1990 переведений майстром по обслуговуванню ігрових автоматів;
- 21.10.1991 переведений оператором студії кабельного телебачення санаторію;
- 01.09.2002 звільнений за власним бажанням, ст.38 КЗпП України (запис засвідчений відтиском печатки Херсонського обласного міжгосподарського санаторію «Золота Нива», код ЄДРПОУ 05445847).
Згідно із військовим квитком серії НОМЕР_2 , дата заповнення жовтень 1980 року (прізвище позивача зазначено ОСОБА_2 (російською мовою)), Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Сваричів Рожнятівського району Івано- Франківської області, з 21.11.1981 по 29.11.1983 проходив строкову військову службу у рядах Радянської армії. У обліково-послужній картці до військового квитка серії НОМЕР_2 позивач зазначений як ОСОБА_3 (російською мовою) (а.с. 15 -17).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині: визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 21.01.2025 № 192050003628 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.01.2025 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи та військової служби з 14.08.1980 по 05.01.1981, з 16.01.1981 по 04.11.1981, з 21.11.1981 по 29.11.1983, з 30.04.1984 по 01.06.1984, з 24.06.1984 по 31.12.1997, з 31.10.1999 по 30.11.1999 та з 01.12.2001 по 31.05.2002 відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.08.1980, та військового квитка серії НОМЕР_2 .
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV). Вказаний Закон набрав чинності з 01 січня 2004 року.
Отже, з 01.01.2004 Закон № 1058-IV є основним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За правилами статті 26 Закону № 1058-IV право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року – не менше 32 роки.
У разі відсутності, починаючи з 01 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року – від 22 до 32 років.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV).
У свою чергу, у законодавстві, що діяло до 01.01.2004, зокрема у Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі – Закон № 1788- XII) йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).
Зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «страховий стаж», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.
Положеннями статті 56 Закону № 1788- XII визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв, а також зокрема, військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.
Як встановлено статтею 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XIІ постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок № 637).
Пунктами 1, 2 Порядку № 637 визначено основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі – персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Відповідно до абзацу першого пункту 3 Порядку № 637, за відсутністю трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.
Дослідивши копію трудової книжки НОМЕР_1 від 16.08.1980, судом першої інстанції встановлено, що на титульній сторінці, вказаної трудової книжки наявні виправлення прізвища позивача та дати заповнення, водночас, у ній містяться записи про трудову діяльність позивача за спірні періоди, а саме:
- 14.08.1980 прийнятий маляром-штукатуром 3 розряду радгоспу «Сонячний»;
- 05.01.1981 звільнений з роботи по ст.38 КЗпП УРСР (запис засвідчений відтиском печатки);
- 16.01.1981 прийнятий на посаду вантажника санаторію «Золота Нива»;
- 04.11.1981 звільнений з роботи у зв`язку із вибуттям в ряди Радянської Армії (запис засвідчений відтиском печатки);
- 30.04.1984 зарахований тимчасово на посаду радиста-кіномеханіка Херсонського обласного міжколгоспного санаторію «Золота Нива»;
- 01.06.1984 звільнений з тимчасової посади по ст.38 КЗпП УРСР (запис не засвідчений печаткою організації);
- 24.06.1984 прийнятий тимчасово завклубом;
- 01.08.1984 переведений майстром по обслуговуванню ігрових автоматів;
- 01.05.1986 переведений майстром по обслуговуванню ігрових автоматів і телеапаратів;
- 10.02.1989 переведений на посаду майстра по ремонту телерадіоапаратури;
- 12.03.1990 переведений майстром по обслуговуванню ігрових автоматів;
- 21.10.1991 переведений оператором студії кабельного телебачення санаторію;
- 01.09.2002 звільнений за власним бажанням, ст.38 КЗпП України (запис засвідчений відтиском печатки Херсонського обласного міжгосподарського санаторію «Золота Нива», код ЄДРПОУ 05445847).
Згідно із військовим квитком серії НОМЕР_2 , дата заповнення жовтень 1980 року (прізвище позивача зазначено ОСОБА_2 (російською мовою)), Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Сваричів Рожнятівського району Івано- Франківської області, з 21.11.1981 по 29.11.1983 проходив строкову військову службу у рядах Радянської армії. У обліково-послужній картці до військового квитка серії НОМЕР_2 позивач зазначений як ОСОБА_3 (російською мовою).
Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи – трудова книжка НОМЕР_1 від 16.08.1980 містить необхідні записи про трудову діяльність позивача за спірні періоди, що не зараховані відповідачем до страхового стажу.
Однак, законність прийнятого рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування спірних періодів трудової діяльності та строкової військової служби відповідач обґрунтовує тим, що на титульній сторінці трудової книжки позивача прізвище виправлено та не завірено належним чином; періоди роботи згідно із записами трудової книжки з 14.08.1980 по 05.01.1981, з 30.04.1984 по 01.06.1984 – оскільки звільнення не завірено печатками; з 24.06.1984 по 31.12.1997 – оскільки не зазначена назва підприємства при прийомі на роботу, чим порушено інструкцію про ведення трудових книжок. Також позивачу не зараховано період строкової військової служби в армії згідно з військовим квитком НОМЕР_2 від 28.10.1980, оскільки прізвище не відповідає даним паспорта.
Колегія суддів зауважує, що згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.04.2019 в справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 в справі № 638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.
На працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальну неправильність оформлення досліджуваного документу, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства (висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17).
Наведене додатково підтверджується тим, що на час первинного заповнення трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 16.08.1980 діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 № 162.
Відповідно до пункту 1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 Про трудові книжки робітників та службовців та даною Інструкцією.
Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Водночас на час подальшого заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України (далі – Інструкція № 58).
Відповідно до пункту 1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі – підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 1.5. Інструкції № 58 визначено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» (далі – Постанова № 301), цією Інструкцією та іншими актами законодавства.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Отже, недотримання правил ведення трудової книжки/інших документів може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а тому й не може впливати на його особисті права. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.
Так, в даному випадку оцінюючи існуючу невідповідність (допущену помилку у зв`язку з застосуванням не правильної транслітерації з російської мови) написання прізвища позивача на титульній сторінці трудової книжки, військового квитка, обліково-послужній картці до військового квитка та паспортних даних, а саме « ОСОБА_4 », « ОСОБА_5 », « ОСОБА_6 » замість правильного « ОСОБА_6 », колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про надмірний формалізм щодо не зарахування спірних періодів із зазначених підстав.
Колегія суддів зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань про призначення пенсії за віком.
Наведене в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові № 687/975/17 від 21.02.2018.
Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами документів на підприємстві чи трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення документів на підприємстві чи його трудової книжки.
Колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні таких документів.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 25.04.2019 в справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 в справі № 638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач з формальних підстав не зарахував до страхового стажу позивача спірні періоди згідно з записів трудової книжки.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що періоди роботи та військової служби з 14.08.1980 по 05.01.1981, з 16.01.1981 по 04.11.1981, з 21.11.1981 по 29.11.1983, з 30.04.1984 по 01.06.1984, з 24.06.1984 по 31.12.1997, з 31.10.1999 по 30.11.1999 та з 01.12.2001 по 31.05.2002 відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.08.1980, та військового квитка серії НОМЕР_2 підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.
Відтак рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком прийняте необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, та непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення, а тому визнається судом протиправним і таким, що підлягає скасуванню.
Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання призначити позивачу пенсію, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Оигерка V. Пкгаіпе), заява № 61406/00, пункт 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudіa v. Poland), заява № 30210/96, пункт 158) (пункт 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України», заява № 20390/07).
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення статті 13 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам.
У постанові від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.
Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 22.09.2022 у справі № 380/12913/21.
Судом першої інстанції встановлено, що у даній справі предметом судового контролю було рішення Головного управілння Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яке обґрунтоване певними мотивами, що були в подальшому перевірені судом на їх відповідність фактичним обставинам справи та нормам законодавства.
Разом з тим, в процесі розгляду справи судом не здійснювалась перевірка виконання позивачем всіх умов, необхідних для прийняття рішення органами пенсійного фонду про призначення йому пенсії за віком.
Відтак, в контексті розгляду цієї справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним та ефективним способом буде зобов`язання повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду у цій справі.
Щодо визначення належного органу пенсійного фонду, яким має здійснювати розгляд заяви позивача з урахуванням висновків суду у цій справі, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Тож, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024 у справі № 460/38580/22, від 24.05.2024 у справі № 460/17257/23, від 18.09.2024 у справі № 240/6201/23.
Виходячи із зазначеного слід визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії від 21.01.2025 № 192050003628 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача від 14.01.2025 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи та військової служби з 14.08.1980 по 05.01.1981, з 16.01.1981 по 04.11.1981, з 21.11.1981 по 29.11.1983, з 30.04.1984 по 01.06.1984, з 24.06.1984 по 31.12.1997, з 31.10.1999 по 30.11.1999 та з 01.12.2001 по 31.05.2002 відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.08.1980, та військового квитка серії НОМЕР_2 .
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року у справі № 500/1273/25 – без змін.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	З. М. Матковська