ПОСТАНОВА
Справа № 947/2314/26
Провадження № 3/947/630/26

12.02.2026 року м. Одеса

Суддя Київського районного суду м.Одеси Борщов І.О., розглянувши у приміщені суду справу про адміністративне правопорушення за протоколом серії ЕПР1 №557622 від 02.01.2026, складеним інспектором УПП в Одеській області ДПП сержантом поліції Площинською Е.В. щодо 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України,
ВСТАНОВИВ:
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 02.01.2026, близько 20:55, навпроти буд.49 по вул.Миколи Куліша (Варцетті) в м.Одесі, передала право керування транспортним засобом Subaru Forester, державний знак НОМЕР_1 , водію ОСОБА_2 , який перебував з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів, який відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння на місці та у медичному закладі, чим порушила вимоги п.2.9.а «Правил дорожнього руху України», 
ОСОБА_1 , приймаючи участь в судовому засіданні, не визнала своєї вини, заперечила обставини, викладені в протоколі, та пояснила, що 02.01.2026 вранці її колишній співмешканець ОСОБА_2 , який був тверезим, взяв ключі від її автомобіля Subaru Forester, державний знак НОМЕР_1 та поїхав з дому. Вже ввечері 02.01.2026 їй зателефонував працівник поліції та повідомив, що їй необхідно приїхати та назвав адресу. Коли вона приїхала на вул.Миколи Куліша (Варцетті) в м.Одесі, то з`ясувалося, що ОСОБА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував її автомобілем та був причетним ще до якихось подій. Працівники поліції складали протокол щодо ОСОБА_2 та звинуватили її в тому, що вона передала йому кермо, знаючи, що той перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Вона, ОСОБА_1 , неодноразово намагалася пояснити поліцейським, що ключі від машини ОСОБА_2 взяв у неї ще вранці, коли був тверезим, і кермо п`яному водієві вона не передавала. Незважаючи на це, поліцейські вилучили у неї водійське посвідчення, звинуватили у тому, що вона не робила, безпідставно склали протокол на неї за ч.1 ст.130 КпАП України, при цьому поводили себе зухвало. Вона вважає, що не винувата у порушені правил дорожнього руху, тому просить закрити провадження щодо неї. 
Відповідно до п.2 Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом Міністерств внутрішніх справ України і охорони здоров`я України №1452/735 від 09.11.2015, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за №1413/27858 від 11.11.2015, (далі, Інструкція) огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі, поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Згідно п.3 розділу І Інструкції ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покрову обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці.
Тобто, поліцейський на місці зупинки транспортного засобу самостійно виявляє і приходять висновку про наявність у водія відповідних ознак сп`яніння.
В свою чергу, на виконання вимог п.2.9 Правил дорожнього руху України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Інспектор поліції на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, долучив певні докази, які були досліджені в судовому засіданні, а саме: протокол про адміністративне правопорушення, оптичні диски з відеозаписами обставин певних подій та оформлення протоколу, довідки інформаційного порталу Національної поліції, згідно яких ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП не притягувалася та від осоті про те, що вона посвідчення водія отримувала.
Відповідно до ч.2 ст.251 КпАП України обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.
Верховний Суд у справі №338/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку, а для підтвердження порушення Правил дорожнього руху України, відповідно до ст.251 КпАП України працівники мають надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення такого правопорушення.
Відповідно до вимог ст.ст.31, 40 Закону України «Про національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що на місті правопорушення свідки не залучались, але проводилась відеофіксація портативними відеореєстраторами.
Судом були досліджені наявні в матеріалах справи чотири CD-диски із відеозаписами певних подій та інші докази, долучені працівниками поліції до протоколу, які стали підставою для складання адміністративного протоколу за ч.1 ст.130 КпАП України відносно  ОСОБА_1 .
З відеозаписів з нагрудних камер працівників поліції вбачається, що відеофіксація розпочинається з моменту, коли другий та третій екіпажі під`їжджають до зупиненого автомобіля, де працював перший екипаж. Біля автомобіля стоять три чоловіка, хто з них був за кермом - невідомо. Поліцейські не називають ознак алкогольного сп`яніння, а просто стверджують, що ті троє осіб п`яні. Чоловіки відмовляються від проходження дослідження на стан алкогольного сп`яніння. 
Тобто, факт керування ОСОБА_2 транспортним засобом, його зупинки та передання ОСОБА_1 права керування транспортним засобом ОСОБА_2 на відеозаписах відсутні. Поряд відсутній транспортний засіб, яким, нібито, керував ОСОБА_2 , якому нібито передала право керувати ОСОБА_1 , у т.ч. який, нібито, став учасником ДТП (по окремих обривках фразах осіб можна уявити, що трапилось ДТП). Логічним є й те, що на відеозаписах відсутні наведення поліцейським водієві причин зупинки керованого ним транспортного засобу та не називаються ознаки алкогольного сп`яніння.
Далі з відеозаписів вбачається, що до поліцейських підходить жінка, яка представляється власником транспортного засобу – ОСОБА_1 . Поліцейські повідомляють їй, що водій не виконував вимогу про зупинку та починає без усяких приводів і підстав звинувачувати її в передачі права керування транспортним засобом водієві, який був в стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_1 намагається пояснити, що вранці, коли  ОСОБА_2  взяв ключі від автомобіля, він був тверезий. 
Після цього поліцейський вилучає у  ОСОБА_1 водійське посвідчення та починається процедура складання протоколів про адміністративне правопорушення за 130 ч.1 КпАП України відносно неї та інших чоловіків.
Відповідно до пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року N23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпція, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Згідно з ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
Аналогічного роду положення закріплено і у ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року N5-рпу2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що у наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягнення особи до відповідальності.
В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення з боку володільця транспортного засобу та законності фіксації такого правопорушення.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах. Отже, відповідно до чинного законодавства України всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.7 КУАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
В силу положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Однак, уповноважені поліцейські не дотримались встановленого законом порядку фіксації правопорушення, зібрання і оформлення доказів і не лише щодо  ОСОБА_1 , а й щодо інших осіб. 
Особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.
Диспозиція ст.130 КпАП України є банкетною, оскільки містить посилання на правила дорожнього руху, а тому для визначення суті правопорушення та вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення необхідно встановити, які пункти правил дорожнього руху були порушені особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, та у чому полягали такі порушення.
Суддя не вправі вийти за межі визначені протоколом про адміністративне правопорушення та самостійно змінити як виклад фактичних обставин правопорушення, так і його юридичну кваліфікацію.
З відеозапису вбачається, що патрульний поліцейський діяв з порушенням відомчих інструкцій, з порушенням алгоритму дій, передбачених відомчими нормативними актами, а протокол про адміністративне правопорушення складений безпідставно. Наведені факти ставлять під сумнів законність дій поліцейських, і як наслідок – законність і допустимість здобутих ними доказів. 
Застосування належної правової процедури у провадженні - це встановлені процесуальним законодавством способи реалізації норм процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності. Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування.
Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права на справедливий суд.
Оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 передала право керування транспортним засобом ОСОБА_2 ; зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_2 ; своєчасне не наведення водієві причин зупинки транспортного засобу; фактичне не виявлення ознак алкогольного сп`яніння водія і не озвучення їх водієві; то на підставі правової доктрини «отруєного дерева» наступні здобуті поліцейськими докази, такі як протокол про адміністративне правопорушення, а також факт відмови водія від проходження медичного огляду в медичному закладі - визнаються недопустимими доказами і на них суддя не ґрунтує судове рішення.
Відповідно до ч.1 ст.9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Спираючись на положення ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України»(рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02),«Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 р., заява №36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), беручи до уваги адміністративне стягнення, передбачене ч.1 ст.130 КпАП України, необхідно виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Інші докази: довідки інспектора ВАП УПП в Одеській області про отримання ОСОБА_1 посвідчення водія та відсутність у нього адміністративних стягнень за ст.130 КпАП України, несуть інформаційних характер та приймаються судом до уваги, але ці документи не свідчать про вчинення водієм адміністративного правопорушення. 
Як зазначено в п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Оскільки в досліджуваній ситуації в провину  ОСОБА_1  ставиться передача нею керування транспортним засобом  ОСОБА_2 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, то при таких даних поза розумним сумнівом з урахуванням не доведеності її вини належними та допустимими доказами, в діях ОСОБА_1    відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України. 
Як зазначено в п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст.221, 283, 284 КпАП України, суддя

ПОСТАНОВИВ:
Визнати невинуватою  ОСОБА_1  у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України.
На підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження по справі про вчинення  ОСОБА_1  адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, закрити за відсутністю в її діях складу вказаного адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції протягом десяти діб з моменту її винесення.

Суддя      Борщов І. О.