Справа № 127/32203/25
Провадження № 22-ц/801/630/2026
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року	Справа № 127/32203/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Копаничук С. Г.,
з участю секретаря судового засідання Ходакової М. Г., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Яворського Сергія Станіславовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Борисюк І. Е. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на дитину.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька – ОСОБА_3 .
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано.
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на доньку у розмірі 1 000 грн щомісячно, з 22 червня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття. 
З часу ухвалення рішення суду прожитковий мінімум на дитину зріс, крім того ціни на продукти, одяг, ліки, проїзд у транспорті та комунальні послуги зросли у декілька разів. Стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1 000 гривень вже є неактуальним та несправедливим. 
Позивачці відомо, що відповідач працевлаштований офіційно, стабільно отримує дохід та має змогу платити аліменти. Також відповідач фізично здоровий та відповідно до стану здоров`я і свого матеріального становища в змозі сплачувати на утримання спільної дитини аліменти у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу (заробітку) щомісячно. На утриманні у відповідача не перебувають інші особи. Стягнення аліментів у частці від доходу буде справедливим.
Звернувшись в суд із цим позовом, ОСОБА_1 просила змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили рішенням суду і до досягнення дитиною повноліття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2025 року позовні вимоги були задоволені повністю та вирішено:
- змінити спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на неповнолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначений рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року у справі № 143/907/17, з твердої грошової суми у розмірі 1 000 грн щомісячно на 1/4 частку заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу набрання даним судовим рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття;
- стягнення за виконавчим листом, виданим на підставі рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року у справі № 143/907/17, припинити станом на день набрання законної сили даним судовим рішенням та повернути виконавчий лист до суду після завершення виконання (погашення заборгованості по аліментах, в разі наявності).
Вирішено питання судових витрат.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що аліменти на дитину необхідні для забезпечення нормальних матеріальних умов життя дитини. При цьому, чинне сімейне законодавство передбачає достатнім розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки від доходу платника аліментів. 
Судом не було встановлено, що зміна способу стягнення аліментів матиме наслідком й збільшення їх розміру, погіршить становище платника аліментів порівняно зі становищем їх одержувача. Також судом взято до уваги, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків.
Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дитини, є гарантією її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання батька окремо від дитини не повинно впливати на обсяг його прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. 
Суд звернув увагу, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким судовим рішенням, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на неповно з`ясовані обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 22 січня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Голота Л. О.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 січня 2026 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано п`ятиденний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу із дня вручення копії ухвали.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 лютого 2026 року справу призначено до розгляду на 12 березня 2026 року о 09 год 40 хв та відкладено на 26 березня 2026 року на 10 год 20 хв, 09 квітня 2026 року на 10 год 30 хв.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач перебуває у шлюбі та утримує непрацюючу дружину ОСОБА_4 та її малолітню доньку ОСОБА_5 . 
Крім того, на утриманні ОСОБА_2 перебувають його батьки, а саме мати – ОСОБА_6 (з інвалідністю третьої групи) та батько пенсіонер – ОСОБА_7 . 
Тому, ОСОБА_2 вважає, що його майновий стан не дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частки його заробітку щомісячно і це призведе до значного погіршення матеріального становища його сім`ї. 
Також, ОСОБА_2 просить поновити строк на подання додаткових доказів, оскільки в Україні введений воєнний стан, він є військовослужбовцем та приймає активну участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони Батьківщини.
Позивачка не просила суд вирішити вимоги щодо припинення стягнення за виконавчим листом та повернення виконавчого листа. Проте, суд першої інстанції самостійно вийшов за межі позовних вимог і вирішив вимоги, які не були предметом спору та не заявлялися позивачкою, а саме суд самостійно вирішив припинити стягнення за виконавчим листом, виданим на підставі рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 у справі № 143/907/17 та повернути виконавчий лист до суду після завершення виконання (погашення заборгованості по аліментах, в разі наявності). Водночас із матеріалів справи вбачається, що за розрахунком заборгованості по аліментах у виконавчому провадженні № 55552915 з примусового виконання виконавчого листа № 143/907/17 від 21 грудня 2017 року, здійсненого головним державним виконавцем Оратівського РВ ДВС Дрижко Т. М., станом на 06 листопада 2025 року вбачається наявність переплати відповідача в сумі 10 180 грн (а. с. 32 -33).
Також судом першої інстанції не досліджувався майновий стан і платоспроможність відповідача, а також потреби дитини. 
Судом апеляційної інстанції підлягають дослідженню та оцінці докази стосовно переплати відповідачем аліментів.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
27 лютого 2026 року від сторони позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому адвокат Заєць Б. В. просить поновити строк на його подання, мотивуючи поважність причин його пропуску тим, що договір про надання правничої допомоги між ним та ОСОБА_1 укладено 26 лютого 2026 року.
Втім, як видно із матеріалів справи, копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із копією апеляційної скарги ОСОБА_1 отримала 10 лютого 2026 року, а тому зазначені адвокатом підстави для поновлення строку апеляційний суд вважає неповажними, відтак не бере до уваги поданий стороною позивачки відзив на апеляційну скаргу як такий, що поданий із пропущенням встановленого судом строку.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини, встановлені судом
Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 6).
Заочним рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року із відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на доньку в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн на щомісячно (а. с. 10). 
Дитина зареєстрована та проживає з матір`ю, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2025/011176435 від 08 серпня 2025 року, довідкою про реєстрацію місця проживання особи №39463 від 27 червня 2023 року та не заперечується відповідачем (а. с. 5, 7).
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за вказаним вище рішенням суду станом на січень 2023 року наявна переплата у розмірі 10 134 грн. Відомостей про сплату аліментів після січня 2023 року розрахунок та матеріали справи не містять (зворот а. с. 32-33).
Батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 від 28 вересня 1987 року (а. с. 57). 
Батько ОСОБА_2 відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 є пенсіонером за віком (а. с. 60).
Мати ОСОБА_2 є особою з інвалідністю третьої групи за загальним захворюванням, що підтверджується довідкою до акта МСЕК серії 12 ААГ №358074 (а. с. 61)
06 серпня 2022 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим повторно (а. с. 58).
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 (а. с. 59).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до статті 8 Закону України від «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до положень статей 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.
Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.
Відповідно до частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
Із огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Таким чином, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.
Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 статті 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Обов`язок утримувати дитину – це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, яке виникає з моменту народження дітей і зберігається до досягнення ними повноліття.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів – це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.
Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку дитини є загальновідомими та не потребують доказування.
Із урахуванням цього, доведеним є факт, що матеріальне становище одержувача аліментів, як одна з умов, з якою пов`язується можливість збільшення розміру аліментів, змінилося, потреба в коштах для утримання і розвитку дитини істотно зросла, тому виникли підстави для вимоги до платника аліментів про збільшення їх розміру шляхом зміни способу їх стягнення.
Очевидним є, що сплачуваний з 2017 року відповідачем розмір утримання, є явно неспіврозмірним із витратами на забезпечення належного рівня життя дитини.
Змінюючи розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення з твердої грошової суми на 1/4 частку від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції правильно встановив і врахував, що згідно із матеріальними потребами неповнолітньої доньки, доцільно змінити розмір аліментів, визначених заочним рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року.
Спільна дитина сторін проживає разом із матір`ю, відтак саме на неї лягає основний тягар по утриманню та вихованню доньки. 
Апеляційний суд наголошує, що виховання дітей одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дітей, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дітей таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) вказав на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54).
Визначений судом розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення належного рівня фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку малолітньої доньки сторін та збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька, у сім`ї.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача.
Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, доводи апеляційної скарги про утримання ОСОБА_2 своїх батьків, нинішньої дружини та її доньки, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки це не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. 
Сам факт досягнення його батьком пенсійного віку, а наявність у його матері третьої групи інвалідності за загальним захворюванням не свідчить про потребу у їх утриманні.
Також суду не надано жодних доказів непрацездатності дружини, а також доказів на підтвердження обов`язку ОСОБА_2 як вітчима утримувати доньку дружини від попереднього шлюбу відповідно до ст. 268 СК України. 
Доводи скаржника про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог, при припиненні стягнення аліментів за попереднім рішенням суду є безпідставними та суперечать нормам СК України та ЗУ «Про виконавче провадження».
Також у апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції не оцінив докази щодо переплати аліментів, проте такі доводи суд вважає необґрунтованими, адже вказане питання не стосується предмету спору у цій справі.
Колегія суддів констатує, що позивачем не доведено ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції, що сплата аліментів у визначеному судовим рішенням розмірі ставить його у складне матеріальне становище, а дохід позивача після сплати аліментів є недостатнім для його власного утримання.
Доказів щодо розміру своїх доходів ОСОБА_2 до суду взагалі не надав.
Водночас апеляційний суд роз`яснює, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати у зв`язку із переглядом рішення місцевого суду у суді апеляційної інстанції слід залишити за ОСОБА_2 
27 лютого 2026 року адвокат Заєць Б. В. в інтересах ОСОБА_1 долучив заяву про стягнення з відповідача на її користь судових витрат на правничу допомогу у апеляційному суді у розмірі 8 000 грн.
Відповідно до статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
На підтвердження понесених витрат адвокат Заєць Б. В. надав суду договір про надання правничої допомоги від 26 лютого 2026 року, відповідно до п. 3.1 якого розмір гонорару сторони визначили у 8 000 грн (а. с. 92) та детальний опис робіт, виконаних адвокатом по справі від 26 лютого 2026 року (а. с. 93), відповідно до якого адвокат надав такі послуги: первинна консультація – 30 хв; подання заяви до апеляційного суду про вступ у справу як представника та ознайомлення із матеріалами справи – 20 хв; зняття фото копій та ознайомлення із матеріалами справи – 1 год; пошук та ознайомлення із правовими позиціями Верховного Суду – 30 хв; складання відзиву на апеляційну скаргу – 4 години; складання заяви про розподіл судових витрат – 45 хв; складання детального опису робіт адвоката – 20 хвилин; участь у судових засіданнях – на момент складення опису робіт час виконання не визначений, однак прошу врахувати фактично витрачений час адвокатом під час участі в судових засіданнях по завершенню розгляду апеляційної скарги.
Також до заяви про стягнення судових витрат було долучено докази її надсилання стороні відповідача. 
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. 
03 березня 2026 року представник ОСОБА_2 подав до суду заяву, у якій проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу заперечував. 
Так, відповідно до п. 3.3 договору про надання правничої допомоги від 26 лютого 2026 року, що долучений до заяви, підставою для сплати винагороди Адвокату за цим Договором є відповідні акти наданих послуг та рахунки, що готуються та передаються Клієнту Адвокатом. Однак, таких актів не надано, а долучений «детальний опис робіт, виконаних адвокатом по справі» не передбачений договором. 
Окрім того, вказані в описі роботи не пов`язані із розглядом справи, зокрема: подання заяви до апеляційного суду про вступ у справу як представника та ознайомлення із матеріалами справи – 20 хв; зняття фото копій та ознайомлення із матеріалами справи – 1 год; пошук та ознайомлення із правовими позиціями Верховного Суду – 30 хв; складання заяви про розподіл судових витрат – 45 хв; складання детального опису робіт адвоката – 20 хвилин. 
Інші вказані роботи є завищеними, зокрема: первинна консультація – 30 хв; складання відзиву на апеляційну скаргу – 4 години; участь у судових засіданнях (не визначено). 
На переконання сторони відповідача, заявлена до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн є неспівмірною із обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, оскільки характер спірних правовідносин є типовим для сімейних спорів, не потребує збирання додаткових доказів, залучення свідків або експертів тощо.
Апеляційний суд відхиляє твердження представника відповідача про невідповідність наданого адвокатом позивачки детального опису робіт вимогам укладеного між ними договору із тих підстав, що п. 3.3 договору стосується порядку розрахунку позивачки із адвокатом, а не відшкодування понесених нею витрат на правничу допомогу відповідачем.
Водночас апеляційний суд враховує, що відзив на апеляційну скаргу судом не був взятий до уваги через подання його із пропуском строку, однак адвокат позивачки надав ОСОБА_1 певні види правничої допомоги при розгляді цієї справи.
За огляду на викладене, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності розміру судових витрат на правничу допомогу, з огляду на заперечення відповідача проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви адвоката Зайця Б. В. та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 грн понесених нею витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Яворського Сергія Станіславовича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2025 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені ОСОБА_2 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн (дві тисячі), понесені нею у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий     В. В. Оніщук

Судді   Л. О. Голота

С. Г. Копаничук