справа № 166/1796/25
провадження № 2/166/24/26
категорія: 76

РІШЕННЯ
іменем України
01 квітня 2026 року с-ще Ратне
Ратнівський районний суд Волинської області в складі головуючого судді Свистун О.М., за участю секретаря Заєць Н.П., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРБУД" про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості із заробітної плати, 
установив:
ОСОБА_1 20 жовтня 2025 року звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «ВРБУД» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості із заробітної плати.
Позов мотивує тим, що 28.06.2024 ТОВ «ВРБУД» наказом № 31-1/12/2024-П його призначено на посаду підсобного робітника, відповідно до наказу від 31.12.2024 № 31-1/12/2024-П переведено на посаду виконавця робіт. 17.09.2025 згідно з наказом № 17-1/09/2025-ЗВ його звільнено з посади виконавця робіт згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України.
07 жовтня 2025 року представник позивача направив до відповідача адвокатський запит із проханням надати копії заяви про звільнення ОСОБА_1 , наказу про звільнення від 17.09.2025, письмового розрахунку середньомісячного заробітку, інші документи, які містять інформацію, яка стала причиною звільнення ОСОБА_1 (догани, накази, розпорядження, повідомлення, попередження та інше), а також підтвердження виплати заробітної плати в період з 01.03.2025 по день звільнення. Однак відповідач не надав жодної відповіді на запит.
Указав, що він жодної заяви про розірвання трудового договору із відповідачем за угодою сторін не писав та не подавав роботодавцю, що позбавляє відповідача права на його звільнення з 17 вересня 2025 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Оскільки його відповідно до спірного наказу від 17 вересня 2025 року 17-1/09/2025-ЗВ звільнено з 17 вересня 2025 року, то цей день є останнім робочим днем. Зважаючи на те, що відповідач проіґнорував запит представника позивача від 07.10.2025 про надання документів щодо розрахунку заробітної плати, відповідно до Індивідуальної відомості про застраховану особу форми ОК-5 від 07.10.2025, він за два місяці перед звільненням (за липень та серпень 2025 року) відпрацював 31 та 31 робочий день, відповідно його середньоденна заробітна плата становить 678,60 грн (22073,38+20000=42073,38), (42073,38:62 дні=678,60 грн).
Указав, що останнє зарахування по заробітній платі здійснено 18.04.2025 за березень 2025 року згідно з випискою по надходженнях по картці/рахунку АТ КБ «ПриватБанк» від 14.10.2025. Відповідач 02.01.2025 здійснив зарахування по заробітній платі за грудень 2024 року в сумі 10 000 грн, 06.01.2025 - за грудень 2024 року в сумі 10 000 грн, 21.03.2025 - за половину січня 2025 року в сумі 10 000 грн, 18.04.2025 - за березень 2025 року в сумі 20 000 грн. За лютий 2025 відповідач не здійснив жодного розрахунку. Крім того, згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 14.10.2025 № F1419104, відповідач нараховував заробітну плату з січня по серпень 2025 року.
Вважає, що відповідач фактично не здійснив розрахунку з ним за половину січня 2025 року, лютий 2025, та з 01.04.2025 по 17.09.2025, мотивуючи це фінансовими труднощами на підприємстві. 
На його думку, відповідач попри незаконне звільнення також порушив вимоги ст. ст. 115, 116, 117 КЗпП України щодо строків виплати заробітної плати та щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільнені, та вимоги ст. ст. 24, 25 Закону України «Про оплату праці» щодо обов`язку своєчасної виплати заробітної плати позивачу.
Просить визнати протиправним та скасувати наказ від 17.09.2025 № 17-1/09/2025-ЗВ, зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ВРБУД» вчинити дії, що полягають в поновлені ОСОБА_1 на раніше займаній посаді виконавця робіт, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та заборгованість із заробітної плати.
Суд ухвалою від 27.10.25 залишив позовну заяву без руху, ухвалою від 03.11.25 позовну заяву прийняв до розгляду, відкрив спрощене позовне провадження у справі, за клопотанням позивача витребував у відповідача копію заяви про звільнення ОСОБА_1 з посади виконавця робіт; копію наказу від 17.09.2025 № 17-1/09/2025-ЗВ про звільнення ОСОБА_1 , документ про розрахунок середньомісячного заробітку. копії документів, які підтверджують виплати заробітної плати в період з 01 березня 2025 року по дату звільнення, копії інших документів, які стали причиною звільнення з посади виконавця робіт.
У зв`язку із невиконанням відповідачем ухвали від 03.11.25 про витребування доказів суд ухвалою застосував до ТОВ «ВРБУД» штраф, повторно витребував вказані вище документи.
Суд ухвалою від 17.02.25 вдруге застосував до відповідача штраф за неподання витребуваних документів, неповідомення про причини такого неподання, втретє витребував заявлені позивачем документи, визнав обов`язковою участь позивача в судовому засіданні для надання особистих пояснень.
Позивач у судовому засіданні 23 березня 2026 року позовні вимоги підтримав, пояснив, що у ТОВ «ВРБУД» влаштувався на роботу 28 червня 2024 року. Відповідач спочатку виплачував заробітну плату, потім допустив затримку виплати. У квітні 2025 року відповідач провів незначні нарахування. Згодом його колеги повідомили, що за місцем роботи була скасована відстрочка від мобілізації. Перевіривши відомості в особистому кабінеті ПФУ він виявив інформацію про звільнення його з посади 17 вересня 2025 року. Його трудова функція полягала у виготовленні колючого дрота, єгози. Припинив виконувати роботу у вересні 2025 року, дізнавшись про звільнення. Повідомив, що за умовами трудового договору, примірника якого він не має, був установлений п`ятиденний робочий тиждень із 8-годинним робочим днем. Указав, що востаннє отримав заробітну плату в квітні 2025 року за березень, за попередні січень і лютий не отримав. Просить позов задовольнити.
Позивач у поданій заяві просив справу розглянути за його відсутності.
Відповідач неодноразово повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду за місцем реєстрації юридичної особи поштовим зв`язком та через підсистему «Електронний суд», де зареєстрований електронний кабінет ТОВ «ВРБУД». Поштові відправлення із судовими повістками, ухвалами суду і матеріалами позову було повернуто неврученими у зв`язку із відсутністю адресата. Проте кожна судова повістка та документ були вручені відповідачу в елекронному кабінеті Електронного суду. Відповідач відзиву на позов не подав. Відтак суд розглянув справу за відсутності представника відповідача.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку.
Суд із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань отримав відповідь №2497944 про те, що ТОВ «ВРБУД» зареєстровано за адресою: вул. Нова, 6а с-ще Ратне Ковельського району Волинської області. Відомостей про реорганізацію чи ліквідацію цього товариства відповідь не містить. Відсутні відомості про процедуру банкрутства ТОВ «ВРБУД» у Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Статтею 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Загальні підстави припинення трудового договору установлені приписами статті 36
КЗпП України, згідно з пунктом 1 частини першої якої підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року в справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) зазначено, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення. Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.
В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).
Приписами частини першої статті 235 КЗпП України обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
За такого правового врегулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.
Суд із відомостей про трудову діяльність з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України установив, що ОСОБА_1 01 липня 2024 року згідно з наказом №4/07-2024-ПР від 28.06.24 прийнятий на посаду підсобного робітника ТОВ «ВРБУД», 01 січня 2025 року – переведений на посаду виконавця робіт ТОВ «ВРБУД» відповідно до наказу № 31-1/12/2024-П від 31.12.24, 18 вересня 2025 року звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно з наказом №17-1/09/2025-ЗВ від 17.09.2025. 
Позивач посилається на безпідставність його звільнення з роботи, ненаписання ним та неподання будь-яких заяв про звільнення з посади виконавця робіт ТОВ «ВРБУД», тобто відсутність будь-якого волевиявлення на звільнення, що є обов`язковою умовою звільнення працівника за угодою сторін.
Суд за клопотанням позивача, який мав труднощі в отриманні документів від ТОВ «ВРБУД», тричі витребовував у відповідача документи, що мають значення для справи, однак останній, отримавши копії ухвал, документів не надав, про неможливість їх надання не повідомив. 
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.
Відтак у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Відповідач упродовж тривалого часу іґнорував ухвали суду про витребування доказів, у тому числі на підтвердження згоди ОСОБА_1 на звільнення із посади. Тому суд, зважаючи на пояснення позивача про відсутність волевиявлення на звільнення із займаної посади, відсутність будь-яких документів на підтвердження його згоди на звільнення за угодою сторін, дійшов висновку про відсутність підстав для його звільнення із посади виконавця робіт ТОВ «ВРБУД», відтак незаконність наказу 17-1/09/2025-ЗВ від 17.09.25 про звільнення за ч.1 ст. 36 КЗпП України. 
Таким чином, порушене право позивача на працю підлягає поновленню шляхом скасування оскаржуваного наказу та поновлення його на посаді із 18 вересня 2025 року. 
Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16 вказала, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Таке ж правозастосування знайшло відображення, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 січня 2023 року у справі №160/336/20, від 11 серпня 2021 року у справі №821/549/17, які також стосуються спорів про незаконне звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відступу від яких не було на час розгляду цієї справи.
Визначаючи час вимушеного прогулу, суд враховує, що згідно з пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, днем звільнення вважається останній день роботи.
Оскільки позивача відповідно до спірного наказу від 17 вересня 2025 року № 17-1/09/2025-ЗВ звільнено з 17 вересня 2025 року, то цей день є останнім робочим днем.
Як встановлено ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено
Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100). Згідно з підпунктом «з» пункту 1 розділу І Порядку №100 він підлягає застосуванню для розрахунку середньої заробітної плати і у випадку вимушеного прогулу.
Відповідно до абзаців першого, третього, четвертого пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Пунктом 3 розділу ІІІ Порядку №100 обумовлено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
За приписами пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної
плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
За правилами пункту 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках
збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За приписами пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.
Відповідач проігнорував ухвали суду про витребування документів щодо розрахунку заробітної плати ОСОБА_2 .
Згідно з Індивідуальною відомістю про застраховану особу форми ОК-5, яку сформовано засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 07.10.2025, позивач за два місяці перед звільненням (за липень та серпень 2025 року) отримав заробітну плату в розмірі 42073, 38 грн (22073,38+20000). Проте суд не погоджується із доводами позивача в позовній заяві про визначення кількості робочих днів (62 дні) за ці місяці, які він ототожнює із календарними днями. 
Кількість днів трудових або цивільних відносин, указаних у формі ОК-5, застосовуються згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для визначення страхового стажу, який обчислюється в місяцях (календарних днях місяця).
Натомість із пояснень позивача у судовому засіданні суд установив, що він приймався на роботу на умовах п`ятиденного робочого тижня. Саме вказані відомості, зважаючи на неподання відповідачем інших даних, суд бере до уваги для розрахунку середньоденного заробітку (23 робочих дні у липні 2025 року, 21 - у серпні 2025 року). Відтак середньоденний заробіток відповідача становить 956,21 грн (42073, 38 грн:44 роб.дні). 
Із урахуванням кількості робочих днів при п`ятиденному робочому тижні в період із 18 вересня 2025 року по 01 квітня 2026 року (9+23+20+21+22+20+22+1=138), до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає 131 956,98 грн (138 х 956,21 грн).
Зі змісту пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 також слідує, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються з нарахованих сум заробітної плати без віднімання сум податків та зборів. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14, у якій також вказано, що податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).
Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17.09.2025, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.
Позивач на підтвердження зарахування належної від ТОВ «ВРБУД» заробітної плати надав виписку по надходженнях по картці/рахунку ( НОМЕР_1 ) АТ КБ «ПриватБанк» від 14.10.2025 року № A837HK3M4UCKUGT9, відповідно до якої 02.01.2025 на картку позивача зараховано нараховану відповідачем заробітну плату за грудень 2024 року в сумі 10 000 грн, 06.01.2025 - за грудень 2024 року в сумі 10 000 грн, 21.03.2025 - за половину січня 2025 року в сумі 10 000 грн, 18.04.2025 - за березень 2025 року в сумі 20 000 грн. 
Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 14.10.2025 № F1419104, відповідач нараховував заробітну плату з січня по серпень 2025 року. 
З огляду на відсутність зі сторони відповідача будь-яких заперечень щодо доводів позивача про заборгованість із заробітної плати, суд, беручи до уваги відомості про нарахований дохід та інформацію АТ КБ «Приватбанк» про проведені виплати, стягує із відповідача на користь позивача 156 231,09 грн заборгованості із виплати заробітної плати (10000 грн за січень 2025 року, 20000 грн за лютий, по 20300 грн за квітень, травень 2025 року, 22459,74 грн за червень 2025 року, 22073,38 грн за липень 2025 року, 20000 грн за серпень 2025 року, 21097, 97 грн за вересень 2025 року).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі та присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У цій справі суд звертає до негайного виконання рішення про стягнення заробітної плати за останній повний відпрацьований місяць.
З огляду на звільнення позивача відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору в справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі та задоволення позову, з відповідача на користь держави слід стягнути 2422, 40 грн. за позовні вимоги майнового та немайнового характеру та в користь позивача 969,96 грн за позовну вимогу про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Керуючись ст. ст. 43, 49, 175, 259, 263, 354 ЦПК України, ст. ст. 115, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 24, 25 Закону України «Про оплату праці», суд
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРБУД" про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості із заробітної плати задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати наказ ТОВ «ВРБУД» від 17.09.2025 № 17-1/09/2025-ЗВ про звільнення ОСОБА_1 із посади виконавця робіт на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.
Поновити ОСОБА_1 на посаді виконавця робіт Товариства з обмеженою відповідальністю «ВРБУД».
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ВРБУД» на користь ОСОБА_1 131 956 (сто тридцять одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень 98 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 156 231 (сто п`ятдесят шість тисяч двісті тридцять одну) гривню 09 копійок заборгованості із виплати заробітної плати із утриманням із цих сум податку та інших обов`язкових платежів при виплаті, а також 969 (дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 96 коп судового збору.
Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень допустити до негайного виконання.
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ВРБУД» на користь держави 2422 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання безпосередньо до Волинського апеляційного суду апеляційних скарг у 30-денний строк з дня складення рішення.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ВРБУД", вул. Нова, 6А, с-ще Ратне Ковельського району Волинської області, код ЄДРПОУ 41917677.

Суддя Ратнівського
районного суду О.М.Свистун