КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 361/8543/21 Головуючий у суді І інстанції Дутчак І.М.
Провадження № 22-ц/824/1550/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 березня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2025 року у справі за позовом акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Анастасія Юріївна, про визнання недійсними договорів та скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року акціонерне товариство «Міжнародний інвестиційний банк» (далі - АТ «МІБ» або Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець А.Ю. (далі - приватний нотаріус КМНО Швець А.Ю.), в якому просило: 
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1199 га, кадастровий номер 3221282800:02:003:0100, укладений 12 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Швець А.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 513; скасувати державну реєстрацію права власності цієї земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 40961437, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2311015432000, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 та відновленням на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2311015432000, права власності ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 691569, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010732500103;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1197 га, кадастровий номер 3221282800:02:003:0099, укладений 12 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Швець А.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 510; скасувати державну реєстрацію права власності цієї земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності номер 40960985, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2310997232000, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 та відновленням на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2310997232000, права власності ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 653418, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094003178;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер 3221282800:02:003:0018, укладений 12 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Швець А.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 507; скасувати державну реєстрацію права власності цієї земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності номер 40960650, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2310983232000, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 та відновленням на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2310983232000, права власності ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 653417, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094003183;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1199 га, кадастровий номер 3221282800:02:003:0017, укладений 12 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Швець А.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 504; скасувати державну реєстрацію права власності цієї земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності номер 40960258, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2310966832000, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 та відновленням на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2310966832000, права власності ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 653419, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094003179;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1198 га, кадастровий номер 3221282800:00:003:0101, укладений 12 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Швець А.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 516; скасувати державну реєстрацію права власності цієї земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності номер 40958960, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2310912732000, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 та відновленням на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2310912732000, права власності ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 653411, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094003180;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1199 га, кадастровий номер 3221282800:02:003:0016, укладений 12 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Швець А.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 501; скасувати державну реєстрацію права власності цієї земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності номер 40957735, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23108549, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 та відновленням на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23108549, права власності ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 653416, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094003177.
Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 02 березня 2021 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків було порушено провадження у справі № 9/21 за позовом АТ «МІБ» до позичальника товариства з обмеженою відповідальністю «Е.Л.І.Т Продукт» (далі - ТОВ «Е.Л.І.Т Продукт» або Товариство) та поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 9.20-CBD.
12 березня 2021 року ОСОБА_1 , з метою уникнення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № 9.20-CBD від 29 квітня 2020 року, за яким він є поручителем на підставі договору поруки № 9.20-CBD/SUR від 29 квітня 2020 року, та позбавлення Банку права здійснити звернення стягнення на його нерухоме майно, уклав зі своєю дружиною ОСОБА_2 договори дарування зазначених вище земельних ділянок, які належали йому на праві власності.
15 березня 2021 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків у справі № 9/21 ухвалено рішення про стягнення заборгованості в солідарному порядку за кредитним договором № 9.20-CBD від 29 квітня 2020 року у розмірі 1 973 944,60 доларів США та витрат, пов`язаних із вирішенням спору третейським судом, у розмірі 25 500,00 грн.
Позивач вважає, що вказані вище договори дарування земельних ділянок було укладено відповідачами для приховування майна боржника та з метою уникнення його відповідальності за борговими зобов`язаннями після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, що суперечить вимогам законодавства, тому на підставі статей 203, 234 ЦК України зазначені правочини мають бути визнані судом недійсними, а державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки - скасована відповідно до норм статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» із одночасним припиненням її права власності та відновленням права власності ОСОБА_3 на ці земельні ділянки.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2025 рокупозов задоволено у повному обсязі.
Вирішено питання розподілу судових витрат у вигляді судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлені обставини даної справи дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні, оскільки відповідач ОСОБА_1 здійснив відчуження нерухомого майна після пред`явлення до нього Банком позову, тобто через 10 днів після відкриття провадження Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків у третейській справі № 9/21, а також у зв`язку з тим, що відповідач міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання рішення третейського суду за рахунок належних йому земельних ділянок, що свідчить про умисне укладення вказаних договорів дарування, якими він здійснив відчуження належного майна на користь своєї дружини, та обізнаність про безкарність такого невиконання, зокрема через те, що його майно не буде реалізоване в рахунок погашення наявної заборгованості, а відчужене ним на підставі безвідплатного договору на користь близького родича, що дозволяло діяти йому недобросовісно.
Виходячи з наведеного та враховуючи, що дії відповідача ОСОБА_1 щодо укладення договорів дарування земельних ділянок на користь дружини ОСОБА_2 хоча і не порушили конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними, направлені на уникнення звернення стягнення на це майно та зводяться до зловживання ним своїм правом, зазначене дозволяє зробити висновок, що оспорювані договори дарування земельних ділянок від 12 березня 2021 року є фраудаторними, відтак наявні підстави для визнання цих правочинів недійсними.
Оскільки позовні вимоги АТ «МІБ» про скасування державної реєстрації прав є похідними від первинних вимог про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, вказані вимоги позивача також підлягають до задоволення, адже саме по собі визнання недійсним правочину (оспорюваного договору) без скасування державної реєстрації речових прав, згідно з яким вносяться відповідні зміни до Реєстру речових прав на нерухоме майно (обумовлено перехід речового права на майно божника до іншої особи - дружини боржника), не призведе до ефективного захисту порушеного права позивача на задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок майна боржника, яке йому належало до укладення договорів, які судом визнаються недійсними.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування своїх доводів вказує, що під час розгляду справи було надано докази того, що спірні земельні ділянки є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проте суд першої інстанції не дав правової оцінки зазначеним обставинам, хоча такий правовий режим майна має істотне значення для визначення факту укладання фраудаторного правочину, недобросовісності сторін та порушення прав Банку.
На даний час передумови постановки питання про звернення стягнення на об`єкти права спільної сумісної власності відсутні, факт недостатності іншого майна відповідача не встановлено, доказів цього не надано, а позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї не заявлявся. Більше того, внаслідок укладання оспорюваних правочинів статус спірних земельних ділянок, як об`єктів права спільної сумісної власності, не змінився.
Позивачу відомо про існування іншого майна боржника, у тому числі того, що перебуває у заставі АТ «МІБ»- морського судна, заставна вартість якого на момент укладання договору іпотеки перевищувала 47 млн. грн, що відповідало розміру кредиту навіть без врахування інших предметів застави. 
На думку відповідача, правових підстав для звернення стягнення на предмети спільної сумісної власності немає, земельні ділянки не змінили свій статус об`єктів спільної сумісної власності, а оспорювані договори права позивача не порушують.
Істотною є також та обставина, що відповідач не був повідомлений належним чином про розгляд справи у третейському суді та оскаржував це рішення. Північний апеляційний господарський суд в ухвалі від 05 травня 2021 року у справі № 873/42/21 констатував те, що відповідний лист третейського суду був отриманий ОСОБА_1 23 березня 2021 року, тобто після дати укладання оспорюваних правочинів.
Таким чином недобросовісність ОСОБА_1 під час укладання договорів дарування земельних ділянок та порушення прав АТ «МІБ» спростовується вищенаведеним.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі представника - адвоката Грищенка О.М. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що наведені відповідачем аргументи не спростовують правильність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, щодо наявності підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними з підстав їх фіктивності (фраудаторності).
Свої заперечення мотивує тим, що ОСОБА_1 набув право власності на земельні ділянки з кадастровим номерами: 3221282800:02:003:0018, 3221282800:02:003:0099, 3221282800:02:003:0016, 3221282800:02:003:001, на підставі договорів купівлі-продажу у період шлюбу з ОСОБА_2 . Однак, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідачкою не було надано доказів джерела набуття зазначених земельних ділянок у власність ОСОБА_1 за спільні сумісні кошти або в результаті спільної праці подружжя. 
Більш того, оспорювані договори дарування та договори купівлі-продажу вказаних земельних ділянок не містять нотаріальної згоди ОСОБА_2 на укладення її чоловіком ОСОБА_1 договорів дарування та купівлі-продажу, що відповідно теж спростовує той факт, що зазначені земельні ділянки є об`єктом спільної сумісної власності.
Навіть, якщо припустити той факт, що земельні ділянки кадастрові номери: 3221282800:02:003:0018, 3221282800:02:003:0099, 3221282800:02:003:0016, 3221282800:02:003:0017, були придбані ОСОБА_1 за спільні сумісні кошти або в результаті спільної праці подружжя, то сам факт укладення відповідачем на користь своєї дружини договорів дарування призвело до припинення права спільної сумісної власності і виникнення у його дружини, тобто у відповідачки ОСОБА_2 , відповідно до частини першої статті 57 СК України особистої приватної власності. Наявність таких обставин унеможливлює визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у майні, яким він володів з метою звернення стягнення.
Щодо інших двох земельних ділянок, то земельна ділянка з кадастровим номером 3221282800:02:003:0100 набута у власність ОСОБА_1 внаслідок приватизації, а земельна ділянка з кадастровим номером 3221282800:00:003:0101 - на підставі договору дарування, а отже вказані об`єкти нерухомості, які були відчужені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 шляхом укладення договорів дарування, належали ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності згідно із пунктами 2, 5 частини першої статті 57 СК України.
Після укладення правочинів дарування зазначені вище земельні ділянки стали особистою приватною власністю ОСОБА_2 , що спростовує твердження відповідача про збереження права спільної сумісної власності на спірні земельні ділянки в результаті укладення оспорюваних договорів дарування та можливість пред`явлення кредитором позову провиділ частки майна в натурі.
Позивач зазначає, що ОСОБА_1 , відчужуючи 12 березня 2021 року належні йому на праві власності земельні ділянки своїй дружині ОСОБА_2 , вже мав невиконане зобов`язання за кредитним договором № 9.20-CBD від 29 квітня 2020 року перед АТ «МІБ», на користь якого Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків було ухвалено рішення про стягнення боргу в сумі 1 925 000,00 доларів США, тому діяв разом зі своєю дружиною недобросовісно та умисно, з метою уникнення виконання своїх боргових зобов`язань за рахунок належного йому майна вчинив оспорювані правочини з близькою особою та відчужив спірні земельні ділянки на шкоду правам кредитора.
Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ «МІБ»- адвокат Грищенко О.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та приватний нотаріус КМНО Швець А.Ю. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, а саме шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку на адресу їх зареєстрованого місця проживання (перебування) (а.с. 127, 136, т. 2).
Однак поштові відправлення повернулись до суду апеляційної інстанції із відміткою служби поштового зв`язку, що адресати відсутні за вказаними адресами (а.с. 129-135, 137-139, т. 2).
Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Частиною шостою статті 128 ЦПК України визначено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
За змістом пунктів 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України та пункту 91-1 Правил надання послуг поштового зв?язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, відмітка у поштовому повідомленні про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування вважається врученням судової повістки цій особі.
Отже, наведені норми дають підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання (перебування), що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, від 29 липня 2022 року у справі № 148/2412/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що неявка відповідачів та третьої особи у призначене судове засідання відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 29 квітня 2020 року між АТ «МІБ» та ТОВ «Е.Л.І.Т Продукт» був укладений кредитний договір № 9.20-CBD, за умовами якого Банком надано позичальнику кредит у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії у розмірі 1 925 000,00 доларів США строком до 28 квітня 2023 року.
Того ж дня в якості забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Е.Л.І.Т Продукт» за кредитним договором № 9.20-CBD між Банком і ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 9.20-CBD/SUR від 29 квітня 2020 року.
02 березня 2021 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків порушено провадження у справі № 9/21 за позовом АТ «МІБ» до ТОВ «Е.Л.І.Т Продукт» та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 9.20-CBD.
12 березня 2021 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована), яка є його дружиною, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , укладено договори дарування, які посвідчені приватним нотаріусом КМНО Швець А.Ю., зареєстровані в реєстрі за №№ 513, 510, 507, 504, 516, 501, земельних ділянок: площею 0,1199 га, кадастровий номер 3221282800:02:003:0100, яка належить дарувальнику на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 691569, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010732500103; площею 0,1197 га, кадастровий номер 3221282800:02:003:0099, яка належить дарувальнику на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 653418, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094003178; площею 0,12 га, кадастровий номер 3221282800:02:003:0018, яка належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 653417, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094003183; площею 0,1199 га, кадастровий номер 3221282800:02:003:0017, яка належить дарувальнику на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 653419, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094003179; площею 0,1198 га, кадастровий номер 3221282800:00:003:0101, яка належить дарувальнику на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 653411, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094003180; площею 0,1199 га, кадастровий номер 3221282800:02:003:0016, яка належить дарувальнику на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 653416, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094003177.
12 березня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Швець А.Ю. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на вказані вище земельні ділянки, а саме: номер запису про право власності 40961437, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2311015432000; номер запису про право власності номер 40960985, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2310997232000; номер запису про право власності номер 40960650, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2310983232000; номер запису про право власності номер 40960258, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2310966832000; номер запису про право власності номер 40958960, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2310912732000; номер запису про право власності номер 40957735, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23108549.
15 березня 2021 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків ухвалено рішення у справі № 9/21, яким позовні вимоги АТ «МІБ» задоволено та стягнуто солідарно із ТОВ «Е.Л.І.Т Продукт» та ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 9.20-CBD від 29 квітня 2020 року у розмірі 1 973 944,60 доларів США та витрати, пов`язані із вирішенням спору третейським судом, у розмірі 25 500,00 грн.
05 травня 2021 року ухвалою Північного апеляційного господарського суду у справі № 873/42/21 заяву ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 15 березня 2021 року у третейській справі № 9/21 залишено без задоволення, а вказане рішення третейського суду - без змін.
24 грудня 2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білоконя М.В. відкрито виконавче провадження № 68003095 з примусового виконання наказу № 873/41/21, виданого 10 грудня 2021 року про солідарне стягнення із ТОВ «Е.Л.І.Т Продукт» та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 9.20-CBD від 29 квітня 2020 року у розмірі 1 973 944,60 доларів США, боржником у якому є ОСОБА_1 .
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З огляду на статтю 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Звертаючись до суду з даним позовом, Банк вважав, що укладені 12 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договори дарування земельних ділянок, вчинені з метою уникнення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № 9.20-CBD від 29 квітня 2020 року, за яким відповідач є поручителем, та дії сторін під час їх укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, а на фіктивний перехід права власності на земельні ділянки з метою приховання цього майна від подальшого звернення стягнення на нього в рахунок погашення суми заборгованості за кредитним договором, що є підставою для визнання цих правочинів недійсними.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.eckpoint2"> Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».
За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) (див. постанову Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) та постанову Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Фраудаторним правочином, може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: (1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; (2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); (3) враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
Аналогічний за змістом висновок щодо «використання права на зло» зроблено і в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21).
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Таким чином боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 369/8077/1914 вересня 2022 року від 14 вересня 2022 року).
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 263/16179/18 від 23 червня 2022 року).
Верховний Суд неодноразово формулював висновок про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено те, що 12 березня 2021 року ОСОБА_1 здійснив відчуження належних йому на праві власності земельних ділянок на користь дружини  ОСОБА_2  після пред`явлення до нього АТ «МІБ» позову, тобто через 10 днів після відкриття провадження Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків у справі № 9/21, та був обізнаний про наявність в нього боргового зобов`язання за кредитним договором № 9.20-CBD від 29 квітня 2020 року перед Банком, строк виконання якого настав з огляду на прострочення внесення позичальником обов`язкових щомісячних платежів, передбачених цим договором, та направлення Банком 11 лютого 2021 року письмової вимоги про дострокове повернення кредиту.
Вказане свідчить про те, що  ОСОБА_1 , як солідарний боржник, який відчужує своє майно на користь своєї дружини, знаючи про наявність боргових зобов`язань на суму 1 973 944,60 доларів США, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчиняє оспорювані договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Зважаючи на викладене, встановивши, що оспорювані договори дарування, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення третейського суду про стягнення грошових коштів зі ОСОБА_1 , як солідарного боржника, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання договорів дарування земельних ділянок недійсними та скасування вчинених на їх підставі реєстраційних дій.
Доводи апеляційної скарги про те, що спірні земельні ділянки є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що має істотне значення для визначення факту укладання фраудаторних правочинів, недобросовісності сторін та порушення прав Банку не заслуговують на увагу, як необґрунтовані, оскільки правовий режим спірного майна до його відчуження боржником, як і питання щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не входять до предмету доказування у даній справі про визнання договорів дарування, укладених між подружжям, недійсними з підстав їх фіктивності (стаття 234 ЦК України) і вчинення всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).
Суд апеляційної інстанції зауважує, що критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості; майно відчужено на підставі безвідплатного правочину; майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже, й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
При цьому власний інтерес кредитора, як заінтересованої особи, полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 456/604/17).
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що внаслідок укладання оспорюваних договорів дарування статус спірних земельних ділянок, як об`єктів права спільної сумісної власності, не змінився безпідставні.
Системний аналіз норм статей 317, 318, 319 ЦК України та статті 64 СК України дозволяє дійти висновку про можливість укладення дружиною та чоловіком будь-яких договорів, які не заборонені законом, щодо майна, яке їм належить.
Разом з тим, згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
12 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що є подружжям, були укладені саме договори дарування земельних ділянок, на підставі яких право власності на вказане майно перейшло до відповідачки, яка не має статусу боржника перед АТ «МІБ», та було зареєстровано приватним нотаріусом КМНО Швець А.Ю. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Отже, спірні земельні ділянки після укладення договорів дарування віднесені до особистої приватною власністю ОСОБА_2 , що у свою чергу спростовує твердження ОСОБА_1 про збереження права спільної сумісної власності на ці земельні ділянки внаслідок укладення оспорюваних договорів дарування та можливість пред`явлення кредитором позову про виділ частки майна в натурі.
Колегія суддів також відхиляє доводи відповідача про те, що позивачу відомо про існування іншого його майна, у тому числі того, що перебуває у заставі АТ «МІБ» - морського судна, за рахунок якого кредитор може задовольнити свої вимоги за кредитним договором, оскільки у спірних правовідносинах  ОСОБА_1 не виступає перед АТ «МІБ» в якості майнового поручителя (заставодавця), він є боржником на підставі кредитного договору та договору поруки від 29 квітня 2020 року відповідно до рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 15 березня 2021 року.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач не був повідомлений про розгляд справи у третейському суді, оскільки відповідний лист третейського суду був отриманий ним лише 23 березня 2021 року, тобто після дати укладання оспорюваних правочинів, то вони не спростовують факт недобросовісності ОСОБА_1 під час укладання договорів дарування земельних ділянок та порушення прав позивача.
Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 березня 2021 року у третейській справі № 9/21, дозвіл на примусове виконання якого надано ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29 вересня 2021 року у справі № 873/41/21, було встановлено, що на момент звернення до третейського суду у ОСОБА_1 вже був наявний обов`язок, а в АТ «МІБ»право вимоги на дострокове повернення суми боргу за кредитним договором № 9.20-CBD від 29 квітня 2020 року.
Крім того, в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 05 травня 2021 року у справі № 873/42/21 зазначено, що позивачем направлено позовну заяву на адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 (яка зазначена в договорі поруки), що підтверджується описом вкладення у цінний лист № 0101508790580 «Укрпошта» від 24 лютого 2021 року.Третейським судом поштова кореспонденція направлялася ОСОБА_1 на ту ж саму адресу, що підтверджується копією списку рекомендованих листів третейського суду, у якому значиться в т.ч. відправлення № 0214705955077. За інформацією з сайту «Укрпошта» цінний лист № 0214705955077 на точку видачі (доставки) прибув 04 березня 2021 року (тобто завчасно).
Наведеним, з урахуванням приписів статті 52 Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків щодо обміну документами та письмовими матеріалами між сторонами і третейським судом (третейськими суддями), за висновком Північного апеляційного господарського суду, спростовуються доводи ОСОБА_1 щодо неналежного повідомлення його третейським судом про дату і час проведення засідання третейського суду.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачем спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом неправильно застосовано норми матеріального та/або порушено норми процесуального права, що передбачено статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо належності/неналежності таких застосованих судом способів захисту порушеного права як скасування державної реєстрації права власності на спірні земельної ділянки з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 та відновленням на об`єкти нерухомого майна права власності ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2025 року у даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат відповідача, понесених в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2025 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: К.П. Приходько

Д.О. Таргоній