П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/5759/25	
Перша інстанція: суддя Дерев`янко Л.Л.,
повний текст судового рішення
складено 28.10.2025, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Джабурія О.В.
суддів - Вербицької Н.В.
- Кравченка К.В.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
04 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 , якому просив суд :
- визнати протиправною бездіяльність відповідача - Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, за червень, липень 2024 року;
- зобов`язати відповідача - Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 в повному обсязі додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, за червень, липень 2024 року;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача - Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу ОСОБА_1 щомісячної премії за червень, липень 2024 року;
- зобов`язати відповідача - Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 в повному обсязі щомісячну премію за червень, липень 2024 року.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка протиправно не виплатила йому премію та додаткову винагороду, передбачену Постановою КМУ від 28.02.2022 №168, за червень та за липень 2024 року з посиланням на вчинення позивачем самовільного залишення військової частини. Позивач вказує, що 22.07.2024 року Катеринопільським районним судом Черкаської області було розглянуто матеріали адміністративної справи, які надійшли з військової частини НОМЕР_1 , про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за статтею 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення. За результатом розгляду справи суд постановив провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Позивач стверджує, що підстави для позбавлення солдата ОСОБА_1 премії за червень та липень 2024 року – відсутні. Позивач зазначає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 09.07.2024 №546 (з основної діяльності) за підсумками службового розслідування стосовно ОСОБА_1 не містить належним чином оформленого рішення про позбавлення позивача додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168 від 28.02.2022, а також про позбавлення його щомісячної премії за червень та липень 2024 року.
Представник відповідача, заперечував проти задоволення позовних вимог, в обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 25.06.2024 №217, від 01.07.2024 №225 позивач вважався таким, що самовільно залишив військову частину 25.06.2024, самостійно повернувся 01.07.2024. Посилаючись на п. 5 Розділу 6 Порядку №260 відповідач наголосив, що військовослужбовцям щомісячна премія не виплачується у такому випадку, як невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення. Оскільки позивач вважався таким, що не з`явився на службу без поважних причин в період з 26.06.2024 по 13 годину 30 хвилин 01.07.2024, тобто був відсутнім без поважних причин за місцем розташування особового складу підрозділу, його було позбавлено премії відповідно до його внеску в загальні результати служби згідно вимог п. 5 Розділу 6 Порядку №260. Що стосується додаткової винагороди згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», відповідач зазначає, що пунктом 15 Розділу ХХХІV Порядку №260 передбачено, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника). 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 -відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, апелянтом посилався на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА
Позивач у червні-липні 2024 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.05.2024 №179 наказано солдата ОСОБА_1 , кухара 4 взводу охорони 4 роти охорони 3 батальйону охорони, вважати таким, що вибув у відпустку за станом здоров`я у АДРЕСА_1 , терміном на 32 доби, з урахуванням 02 діб необхідних для пересування, з 25.05.2024 по 25.06.2024. 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.06.2024 №217, наказано солдата ОСОБА_1 , кухара 4 взводу охорони 4 роти охорони НОМЕР_2 батальйону охорони вважати таким, що самовільно залишив військову частину 25.06.2024. 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2024 №225, наказано солдата ОСОБА_1 , кухара 4 взводу охорони 4 роти охорони 3 батальйону охорони, вважати таким, що самостійно повернувся 1 липня 2024 до розташування військової частини.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 942 від 05.07.2024 визначено не виплачувати премію за червень 2024 року військовослужбовцям за невихід на службу без поважних причин відповідно до додатку № 7 до цього наказу. У додатку №7 під порядковим номером 5 зазначений ОСОБА_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 1055 від 05.08.2024 визначено не виплачувати премію за липень 2024 року військовослужбовцям за невихід на службу без поважних причин відповідно до додатку № 3 до цього наказу. У додатку №3 під порядковим номером 16 зазначений ОСОБА_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 09.07.2024 №546 затверджено результати проведення службового розслідування за фактом нез`явлення вчасно на службу солдатом ОСОБА_1 . Службовим розслідуванням встановлено порушення вимоги ст. 4 Дисциплінарного Статуту Збройних сил України, ст.ст. 11,127,128 Статуту внутрішньої служби. Зазначено, що в діях солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України , а саме -самовільне залишення військової частини або місця служби.
22.07.2024 року Катеринопільським районним судом Черкаської області було розглянуто матеріали адміністративної справи, які надійшли з військової частини НОМЕР_1 , про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення. За результатом розгляду справи суд постановив провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розпочате за ч. 3 статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення – закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Судове рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 02.08.2024
В матеріалах справи є повідомлення відповідача з доказами направлення на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань у м.Києві про вчинення кримінального правопорушення, за змістом якого відповідач просив внести відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України за ознаками нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану солдата ОСОБА_1 .
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати премії і додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168, за червень, липень 2024 року, позивач звернувся до суду.
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА
Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Частинами 2-4 статті 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 (далі - Указ № 64/2022), затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 введено військовий стан, строк дії якого в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України і який діє дотепер.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 168.
Згідно з пунктом 1 Постанови №168 (в редакції постанови від 21.01.2023, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. (абзац перший);
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) (абзац четвертий Постанови №168).
Пунктом 2-1 Постанови №168 установлено, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).
Наказом МО України №44 від 25.01.2023 до наказу №260 було внесено зміни (набрали чинності з 01.02.2023), внаслідок яких цей наказ було доповнено новим розділом «XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану».
Відповідно до пункту 2 Розділу XXXIV Наказу №260 на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в розмірі 30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):
- у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил) (далі - завдання у складі угруповань військ (сил), резерву, пунктів управління);
- з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями;
- із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій згідно з бойовими (логістичними) розпорядженнями.
Відповідно до пункту 4 Розділу XXXIV Наказу №260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи) у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:
- бойовий наказ (бойове розпорядження);
- журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
- рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Згідно пункту 14 Розділу XXXIV Наказу №260 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які:
- самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника);
- усунені від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання службових повноважень або відсторонені від посади,- з дня усунення або відсторонення, оголошеного наказом командира (начальника), до дня фактичного завершення усунення або відсторонення, оголошеного наказом командира (начальника);
- відмовились виконувати бойові накази (розпорядження),- за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника);
- вживали алкогольні напої (наркотичні або психотропні речовини) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибували на службу та/або виконували обов`язки військової служби в стані алкогольного (наркотичного) сп`яніння,- за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника);
- вчинили інші дії (бездіяльність), за які судом прийнято рішення про притягнення до відповідальності за вчинення кримінального, військового адміністративного правопорушення або адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією,- за місяць, у якому така постанова (вирок) надійшла до військової частини;
- добровільно здалися в полон,- з дня з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, оголошеного наказом командира (начальника);
- навмисно спричинили собі тілесні ушкодження чи іншу шкоду своєму здоров`ю або самогубство (крім випадків доведення до самогубства, встановленого судом),- за місяць, у якому здійснено ушкодження чи іншу шкоду своєму здоров`ю або самогубство.
До 01.02.2023 року питання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди регулювалося виключно Постановою №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а також її положення були роз`ясненні в Телеграмі Міністра Оборони України № 248 від 25.03.2022 року.
Пунктом 2-1 Постанови №168 (в редакції від 21.01.2023 року) керівників відповідних міністерств та державних органів уповноважено визначати порядок і умови виплати додаткової винагороди, в тому числі в розмірі до 30000 грн. На виконання цього пункту наказом МО України № 44 від 25.01.2023 до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом МО України № 260 від 07.06.2018 (далі – Наказ №260) внесені зміни, що набрали чинності з 01.02.2023, внаслідок яких цей наказ було доповнено новим розділом «XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану». Таким чином, з 01.02.2023 виплата додаткової винагороди здійснюється згідно з вимогами Постанови № 168 та Наказу № 260.
Після внесення змін до порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом МО України № 260 від 07.06.2018 (далі – наказ №260) конкретизовано підстави для виплати такої додаткової винагороди.
Відповідно до положень розділу XXXIV Наказу № 260, основною умовою для виплати додаткової винагороди у розмірі 30000 грн. є виконання військовослужбовцями бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями). Тобто, до внесення змін, до 01.02.2023, для виплати військовослужбовцю додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. відповідно до Постанови №168, достатньо було просто перебувати на військовій службі та виконувати свої посадові обов`язки. У свою чергу, після внесення змін до Наказу № 260, з 01.02.2023, для нарахування та виплати додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. вже недостатнього самого факту перебування на військовій службі, а необхідно виконувати бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями). Крім того, факт виконання бойового (спеціального) завдання має бути підтверджений відповідними документами, визначеними у пункті 4 розділу XXXIV цього наказу (бойовий наказ (розпорядження), журнал бойових дій та рапорт командира про участь у виконанні бойових (спеціальних) завдань).
Як встановлено судами згідно з наказами командира військової частини № 217 від 25.06.2024, № 225 від 01.07.2024 позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину 25.06.2024 і самостійно повернувся до розташування військової частини 01.07.2024.
Накази № 217 від 25.06.2024, № 225 від 01.07.2024, в свою чергу, стали підставою для винесення наказів №942 від 05.07.2024, № 1055 від 05.08.2024, якими позивача позбавлено премій за червень, липень 2024 року. Так, додаток до наказу № 942 від 05.07.2024 містить посилання на наказ № 217, додаток № 3 до наказу № 1055 від 05.08.2024 - на накази № 217 від 25.06.2024, № 225 від 01.07.2024.
З рапортів на ім`я командира батальйону охорони щодо включення до наказу про виплату додаткової винагороди в умовах воєнного стану за червень, липень 2024 року навпроти прізвища, ім`я та по-батькові позивача зазначено про самовільне залишення частини (з 26.06.2024 по 30.06.2024, 01.07.2024 відповідно).
Доказів оскарження наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №217 від 25.06.2024, № 225 від 01.07.2024, якими встановлено правопорушення – самовільне залишення військової частини позивачем, матеріали справи не містять.
Згідно з нормами пункту 14 розділу XXXIV Порядку № 260 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які: - самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника); - відмовилися виконувати бойові накази (розпорядження), - за місяць у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника).
Таким чином, призупинення виплати грошового забезпечення, позбавлення військовослужбовців додаткових винагород ставиться у залежність від скоєння ними дисциплінарних правопорушень, накладення на них дисциплінарних стягнень та фактів їх участі, в цій справі, самовільне залишення військової частини. 
Враховуючи викладені обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що накази командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 217 від 25.06.2024, № 225 від 01.07.2024, за якими позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину у період з 26.06.2024 по 01.07.2024, не визнані протиправними та не скасовані, підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування і невиплати позивачу премії та додаткової винагороди за червень, липень 2024 року відсутні.
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.В. Джабурія	
Судді	  	К.В. Кравченко   Н.В. Вербицька