Справа № 505/3324/18 
Провадження № 2/505/139/2026
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

13.02.2026 року м.Подільськ Одеської області

Подільський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючої судді – Павловської Г.В. 
за участю секретаря судового засідання – Киларь Н.А.
за участю позивачки – ОСОБА_1 
за участю представника позивачки - адвоката Осокіна С.Ю.
представника відповідача Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області – Чернявської А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Подільську Одеської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом  ОСОБА_1 до Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Осокіна С.Ю. звернулась до суду з позовною заявою до відповідача Куяльницької громади Подільського району Одеської області, про визнання права на земельний пай, у якому просить визнати за ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) на території колишньої Качурівської сільської ради Подільського району Одеської області в колишньому КСП «Качурівське», згідно державного акту на право колективної власності на землю від 05.07.1996 року серії ОД-14-013 на право колективної власності на землю, площею 3585,8 гектарів.
В обґрунтування позовних вимог представник позивачки посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Котовську Одеської області помер чоловік позивачки – ОСОБА_2 .
Ще починаючи з шкільних років з 1962 року до своєї смерті ОСОБА_2 почав працювати в колгоспі «Жовтень», а потім в КСП «Качурівське», яке було правонаступником вказаного колгоспу.
Зазначений факт доводиться відомістю, в якій вказано, що у 1996 році чоловік позивачки не працював, а наступний запис – помер. Між тим у вказаній відомості не зазначено, що він був звільнений.
Отже, по день смерті ОСОБА_2 не втрачав зв`язку з КСП «Качурівське» та мав право на земельну частку (пай) з земель колективної власності і це право не втрачено.
На час отримання Державного акту від 05.07.1996 року серії ОД-14-013 на право колективної власності на землю площею 3585,5 гектарів чоловік позивачки був членом КСП «Качурівське» та мав право на земельну частку (пай) як член КСП, проте його помилково не включити до списку членів КСП, що мають право на земельний пай, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.
Ухвалою суду від 20.07.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 25.05.2021 року виключено Подільську районну державну адміністрацію Одеської області з кола відповідачів. Замінено відповідача Куяльницьку громаду Подільського району Одеської області на належного відповідача – Куяльницьку сільську раду Подільського району Одеської області (66302, вул.Куяльницька 26-а, с.Куяльник Подільського району Одеської області).
Ухвалою суду від 02.12.2021 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивачки – адвокат Осокін С.Ю. позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Зазначив, що чоловік позивачки не був включений до списку членів КСП, що мають право на земельний пай, він був членом КСП і його помилково не включили до списку У 2018 році позивачки дізналась, що її чоловік не включений до списку і одразу звернулась до суду.
Позивачка ОСОБА_1 наполягала на задоволенні позовних вимог, зазначила, що чоловік працював у колгоспі та мав право на земельний пай. Зазначила, що чоловік не знав, що можна отримати пай, їй стало відомо про це 15.10.2018 року і вона одразу звернулась до суду. 
Представник Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області – Чернявська А.М. в судовому засіданні не заперечувала проти заявлених вимог позивачки.
Свідок ОСОБА_3 в судовому засідання пояснив, що проживає у с.Качурівка Подільського району Одеської області з 1971 року по теперішній час. Позивачку знає, проживає з нею по-сусідству.
ОСОБА_4 , чоловіка позивачки він знав з дитинства, він працював трактористом в колгоспі «Жовтень», село Качурівка. Потім працював в КСП «Качурівське» до самої смерті, до 1997 року.
Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що проживає у АДРЕСА_1 . З ОСОБА_2 був знайомий, він був його сусідом. З 1976 року ОСОБА_2 працював у колгоспі. До армії він працював прицепщиком, а після армії трактористом. В КСП «Качурівське» також працював на фермі.
Вислухавши позивачку, представника позивачки, свідків, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та доводи позивача в обґрунтування позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.
За положеннями статті 131 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.
Відповідно до з п. «а» ч. 3ст. 152 Земельного Кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.
Частиною першою статті 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до положень ст.1Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.
Статтею 2 вищевказаного Закону передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Указом Президента України від 08.08.1995 №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі Указ №720/95) передбачено, що право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами цього підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України, який був чинним на момент спірних відносин, та Указу №720/95 особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.
Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 02.03.2020 у справі № 573/813/19-ц, від 13.05.2020 у справі № 627/66/17, від 20.05.2020 у справі № 384/642/17, від 02.09.2020 у справі № 530/311/19, від 22.10.2020 у справі №149/2978/18, від 16.12.2020 у справі № 637/672/19-ц, від 23.12.2020 у справі № 609/1117/18, від 16.06.2021 у справі № 137/1642/19 та від 13.09.2023 у справі № 192/1822/21.
Судом установлено, що згідно рішення V сесії ХХІІ скликання Качурівської сільської ради від 23.05.1996 року було видано Державний акт серії ОД-14-013 на право колективної власності на землю, площею 3585,5 гектарів колективному сільськогосподарському підприємству "Качурівське" Котовського району Одеської області Качурівською сільською радою народних депутатів Котовського району Одеської області.
Згідно відповіді начальника відділу у Подільському районі Головного туправління Держгеокадастру в Одеській області №2031/115-18 від 03.08.2018 року , згідно технічної документації по видачі державних актів колективному сільськогосподарському підприємству «Качурівське» Котовського району Одеської області на право колективної власності на землю і на право постійного користування землею, ОСОБА_6 , в списках пайщиків КСП «Качурівське» не значиться.
Сертифікат на право на земельну частку (пай) не видавався.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 26.06.1997 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 44 роки помер ОСОБА_2 , актовий запис №12. 
Згідно довідки №90 від 17.12.2001 року, виданої начальником архівного відділу Ахтемовою З.І. в документах архівного фонду №46 «КСП Качурівське» в протоколах засідань правління та загальних зборів за 1996-1977 р.р питання про виключення з членів колективного сільськогосподарського «Качурівка» ОСОБА_2 не ставилось і рішень не приймалось.
Згідно відповіді директора ПП ПК «Агродім» Григорчука В.І. №37/18 від 11.06.2018 року, повідомлено, що приватне підприємство «Приватна компанія «АГРОДІМ» не є правонаступником КСП «Качурівське». Тому ніяких документів, які підтверджують членство ОСОБА_2 їм не передавали.
По домовленості з Подільською райдержадміністрацією у них на зберіганні залишені стажеві книги КСП «Качурівське», по яким вони надають довідки для оформлення пенсій. Ніяких інших документів немає.
Згідно додатку до листа Подільської райдержадміністрації вбачається, що ОСОБА_2 працював у КСП «Качурівське» з 1969 року по 1995 рік. 
Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , в с.Качурівка, Качурівської сільської ради Подільського району Одеської області, 26.07.1975 року було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_8 ».
З наведених вище обставин, суд встановив, що чоловік позивачки ОСОБА_2 мав право на земельну частку (пай).
Однак відповідно частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо

цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на зазначені вимоги в цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.
Згідно з статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.
Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.
Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові № 910/17317/17 від 19.03.2021 зробив висновок, що главою 19 "Позовна давність" розділу V "Строки та терміни. Позовна давність" Книги Першої "Загальні положення" ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Водночас враховуючи зміну порядку застосування позовної давності за положеннями ЦК УРСР, яка в силу статті 75 цього Кодексу застосовувалась судом (арбітражем або третейським судом) незалежно від заяви сторін, а після 01.01.2004 з набранням чинності ЦК України лише за заявою сторони (ст. 267).
У зв`язку із цим суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах має місце зволікання позивачем захистом свого порушеного права попри обізнаність про передбачені як ст. 80 ЦК УРСР, так і ст. 267 чинного ЦК України наслідки спливу позовної давності за відповідними вимогами, що позбавляє позивача права отримати судовий захист порушеного права.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", 22.10.1996, заяви № 22083/93, № 22095/93; пункт 570 рішення у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", 20.09.2011).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у статті 261 чинного ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Враховуючи матеріали справи, чоловік позивачки, як член КСП повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Качурівське» (1996 рік)

акта на право колективної власності на землю, а право на позов у них виникло з 23.05.1996, тобто після видачі КСП державного акта на землю. Проте з позовом позивачка звернулась лише у 2018 році, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, що є підставою про відмову у задоволенні позову.
У судовому засіданні позивачка зазначила, що про порушене право вона дізналась у жовтні 2018 року.
Слід зазначити, розпаювання земель колишніх колгоспів, яке проводилось з 1996 року, є загальновідомим фактом, а тому позивач та її чоловік повинні були дізнатися про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Качурівське» державного акту на землю.
Звертаючись у 2018 році до суду із даним позовом, позивачка та її представник не навели обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із даним позовом.
Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду: від 19.12.2019 в справі №629/4423/17, від 09.09.2020 у справі № 637/53/18, від 17.06.2020 у справі № 600/528/16, від 21.10.2020 року в справі № 401/971/19, 03.02.2021 в справі № 403/402/19, від 21.07.2021 в справі № 933/670/20, від 27.07.2021 в справі № 686/6892/20.
Також, Постановою Верховного Суду справа № 154/3572/21 від 31.07.2024 року залишено постанову Волинського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року без змін, якою рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 серпня 2022 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в позові у зв"язку із пропуском позовної давності.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).
Всупереч вищевказаних правових норм позивачі не надали суду належних та допустимих доказів для визнання поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду із позовом, а також не довели наявність об`єктивних перешкод, за яких вони були позбавлена можливості вчасно звернутися до суду.
З огляду на викладене та беручи до уваги, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області про визнанняза ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) на території колишньої Качурівської сільської ради Подільського (раніше Котовського) району Одеської області в колишньому КСП «Качурівське», згідно державного акту на право колективної власності на землю від 05.07.1996 року серії ОД-14-013 на право колективної власності на землю, площею 3585,8 гектарів – відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Суддя Г.В.Павловська

Повне судове рішення складено та підписано 23.02.2026 року.