єдиний унікальний номер справи 546/128/26
номер провадження 2/546/344/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Зіненка Ю.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

16 лютого 2026 року до Решетилівського районного суду Полтавської області через систему «Електронний суд» надійшла вищевказана позовна заява, вимоги якої обґрунтовані тим, що 10 червня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) № 10.06.2025-100000679 (далі - Договір). Відповідно до умов Договору ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1000,00 грн строком на 217 днів зі сплатою відсотків за ставкою 1,00% за день користування кредитом. Також умовами Договору було визначена одноразова комісія за видачу кредиту в розмірі 9,00% від суми кредиту, що становить 900,00 грн, та комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 900,00 грн у кожному з двох чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредит відповідно до умов укладеного Договору. Однак ОСОБА_1 не виконувала належним чином умови Договору, у зв`язку з чим у відповідачки виникла заборгованість в сумі 33200,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 10000,00 грн, процентами – 15500,00 грн, комісією за надання кредиту – 900,00 грн, комісією за обслуговування кредитної заборгованості – 1800,00 грн та неустойкою – 5000,00 грн.
Посилаючись на вищезазначені обставини, представник позивача просить стягнути з відповідачки заборгованість, оскільки ОСОБА_1 своє зобов`язання за договором не виконала.

10 грудня 2025 року до суду від представниці відповідачки – ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона зазначила наступне.
Наданий позивачем лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» на підтвердження видачі кредитних коштів не є належним доказом, оскільки не відображає кому належить рахунок отримувача, його прізвище, ім`я та по батькові, РНОКПП. Також посилалася на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/564/18, де вказано, що доказами які підтверджують наявність заборгованості та підтверджують її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Також представниця відповідачки зазначила, що позивачем незаконно нарахована неустойка в сумі 5000,00 грн, оскільки на період дії воєнного стану в Україні діє заборона на її нарахування.
Крім того, представниця відповідачки вказала, що нарахована комісія за обслуговування кредиту не відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності в розумінні Закону України «Про споживче кредитування», тому в цій частині позов не підлягає до задоволення.
Посилаючись на вищезазначені обставини, представниця відповідачки просила відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн.

25 березня 2026 року надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що відповідачка повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, однак не подала до суду жодних доказів на спростування доводів позивача.
Щодо укладення договору представник позивача зазначив, що кредитний договір було укладено у електронній формі, який прирівнюється до письмової форми, з дотриманням норм чинного законодавства.
Щодо видачі кредитних коштів відповідачу представник позивача зазначив, що дана обставина підтверджується листом ТОВ «УПР», згідно з яким відповідачу були перераховані кошти за допомогою інтернет-еквайрингу – iPay на картковий рахунок ОСОБА_1 , який вона вказала у кредитному договорі (заявці). У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 Верховний Суд вказав, що «факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки тощо». У зв`язку з наведеним довідка ТОВ «УПР» про перерахування коштів, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором. Також представник позивача підкреслив, що еквайр зобов`язаний надати держателю платіжної картки (платнику) квитанцію платіжного терміналу (пункти 156, 160 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління НБУ від 29.07.2022 р. № 164. Отже, позивачем було перераховані кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет еквайрингу, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів, чим позивач виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі. Водночас сторона відповідача заперечує факт отримання коштів, однак виписки з банку про наявні чи відсутні банківські рахунки, інформацію про рух коштів за спірний період не надають.
Щодо нарахування процентів представник позивача вказав, що позивачем здійснювалося нарахування процентів в межах строку кредитування та з дотриманням вимог Закону України "Про споживче кредитування", жодних процентів на підставі ст. 625 ЦК України не було нараховано.
Щодо заборони суперечливої поведінки представник позивача зазначив, що одночасне заперечення відповідачкою факту укладення кредитного договору та надання кредитних коштів, з одного боку, і заперечення умов цього ж договору щодо процентів, комісій та неустойки з іншого, свідчить про наявність суперечливої процесуальної поведінки. Такі доводи відповідачки не можуть бути визнані судом послідовними та добросовісними, а відтак підлягають оцінці з урахуванням доктрини естопелю та мають бути відхилені як такі, що ґрунтуються на зловживанні процесуальними правами та не підлягають судовому захисту.
Також представник позивача зазначив, що наданий стороною позивача розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру. Зокрема у відзиві вказано, що позивач правомірно нарахував неустойку та комісію.
Щодо витрат на правову допомогу представник позивача зазначив, що сторона відповідачки не надала належних доказів, які підтверджують фактичну оплату відповідачем гонорару адвокату. Однак у випадку стягнення з позивача витрат на правову допомогу представник позивача просив зменшити їх розмір до 3000,00 грн з огляду на наступне.
Враховуючи незначну складність даної категорії справи, вважають, що витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн є необґрунтованими та значно завищеними, непропорційним до предмета та ціни позову, враховуючи малозначність справи. У постанові ВС від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17 зазначено, що види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і процесуального закону. Таким чином послуга “Ознайомлення з матеріалами справи” не є видом адвокатської діяльності в розумінні статті 19 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, у зв`язку з чим відшкодування витрат, пов`язаних з даною послугою є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Також представник позивача послався на рішення Європейського суду з прав людини, відповідно до якого у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009 (п.п.34-36), у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заява №66561/01 (п.88), у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006 заява №72277/01 (п.80), у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 заява №19336/04 (п.268), у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015 заява №71660/11 (п.95), у справі "Чернега та інші проти України" від 18.06.2019 заява №74768/10 (п.294) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Також у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Щукін проти України" від 28.02.2006 заява №16329/03 (п.28) та у справі "Козинець проти України" від 06.12.2007 заява №75520/01 (п.76) зазначено, що відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір.
З огляду на те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із ціною позову, складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості та становить надмірний тягар для позивача.
Посилаючись на вищезазначені обставини, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги та зменшити витрати відповідачки на правничу допомогу до 3000,00 грн.

Ухвалою судді від 26 лютого 2026 року у справі відкрите провадження та постановлено здійснювати розгляд справи 20 березня 2026 року за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 20 березня 2026 року розгляд справи було відкладено на 20 квітня 2026 року.
Копія ухвали від 26 лютого 2026 року відповідачка отримала 06 березня 2026 року, а копія ухвали від 20 березня 2026 року була доставлена її представниці ОСОБА_2 до електронного кабінету 21 березня 2026 року (а.с. 55, 74).
Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи та давши їм належну оцінку, доходить наступних висновків. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_1 підписала Пропозицію про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферту) (а.с. 17-20). Відповідно до умов зазначеної Пропозиції кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови, зокрема: дана пропозиція, заявка та відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформованої на сайті кредитодавця, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.
Крім того, 10 червня 2025 року о 13 год. 04 хв. між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (далі – Договір) № 10.06.2025-100000679, шляхом підписання відповідачкою заявки, яка є частиною кредитного договору за допомогою одноразового ідентифікатора – кодом «Е387» (а.с. 20-21).
Відповідно до умов Договору ОСОБА_1 10 червня 2025 року надано кредит в розмірі 10000,00 грн строком на 217 днів до 12 січня 2026 року. У Договорі зазначені реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для перерахування коштів позичальнику за даним та наступними договорами – 5167-80хх-хххх-2523.
Також Договором передбачено, що процента ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0,50% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Крім того, Договором передбачена денна процента ставка у розмірі 1,00%.
Умовами Договору також була передбачена комісія, пов`язана з наданням кредиту – 9,00% від суми кредиту, що дорівнює 900,00 грн.
Крім того, умовами Договору також була передбачена Комісія за обслуговування кредитної заборгованості (надалі – "Комісія за обслуговування", "Комісія") – 900,00 грн. У кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Комісія за обслуговування встановлюється (економічна сутність) за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено Кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. До Комісії за обслуговування кредитної заборгованості не включено послуги, які Кредитодавець зобов`язаний надавати Позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства, зокрема, за надання один раз на місяць на вимогу споживача інформації про споживчий кредит.
Також пунктом 17 Договору була визначена неустойка – 150,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Крім того, до позову додано Паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачкою, який також містить умови кредитування (а.с. 15-16).
Товариство з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» листом від 10 грудня 2025 року повідомило ТОВ «Споживчий Центр», що ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Також зі змісту вказаного листа установлено, що між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та позивачем укладено договір на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01 квітня 2024 року. Відповідно до зазначеного договору 10 червня 2025 року о 13 год. 05 хв. було здійснено переказ за договором № 10.06.2025-100000679 на картку № НОМЕР_1 в сумі 10000,00 грн (а.с. 36).
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 10.06.2025-100000679 у відповідачки ОСОБА_1 за Договором виникла заборгованість в сумі 33200,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 10000,00 грн, процентами – 15500,00 грн, комісією за надання кредиту – 900,00 грн, комісією за обслуговування кредитної заборгованості – 1800,00 грн та неустойкою – 5000,00 грн (а.с. 29-34).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд 

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частини перша та друга статті 1046 ЦК України).
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20.
Факт укладення такого договору належним чином підтверджено доказами, наявними у матеріалах справи.
Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису) договір між відповідачем та кредитором не було б укладено.
Так, підписання договору відповідачкою підтверджується змістом договору, який містить усю необхідну для ідентифікації особи інформацію, а саме: прізвище, ім`я, по батькові відповідачки, номер паспорта та дату його видачі, РНОКПП та адресу місця проживання.
Доказів підписання договору від імені відповідачки іншими (третіми) особами, у тому числі через вчинення шахрайських дій, відповідачкою суду не надано, доказів звернення з даного факту до правоохоронних органів також не надано.
Отже, суд вважає, що позивачем доведено належними та достатніми доказами факт укладення договору саме відповідачкою.
Між тим суд звертає увагу на наступне.
За змістом частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно з умовами Договору кредит надається клієнту в безготівковій формі на рахунок клієнта за реквізитами платіжної картки - № 5167-80хх-хххх-2523.
Відповідно до підпунктів 1.1.1. та 1.1.2. пункту 1.1. договору про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 від 04 січня 2024 року платіжна установа приймає на себе зобов`язання надати торговцю послуги з переказу коштів без відкриття рахунку, а саме: здійснювати від імені торговця прийом на розрахунковий рахунок платіжної установи безготівкових платежів споживачів, що звертаються до платіжної установи з метою здійснення переказу коштів в якості оплати торговцю вартості його товарів, робіт або послуг, та виконувати платіжні операції з переказу торговцю отриманих від споживачів платежів в порядку, в розмірі та у строки, передбачені цим договором; та/або виконувати платіжні операції з переказу споживачам виплат в порядку, в розмірі та у строки, передбачені цим договором.
Згідно з підпунктами 2.1.1. та 2.1.2. пункту 2.1. цього договору платіжна установа зобов`язана приймати на власний рахунок платежі та/або виплати та здійснювати переказ торговцю/споживачам належним їм коштів, в порядку та на умовах, визначених цим договором з дотриманням норм чинного законодавства, а також правил та регламентів платіжних систем; приймати до виконання платіжну інструкцію торговця на здійснення виплати за умови, що така платіжна інструкція містить необхідну інформацію для здійснення переказу коштів (інформацію, що супроводжує платіжну операцію), визначену чинним законодавством України та за умови відсутності підстав для відмови в її прийнятті. 
Платіжна установа зобов`язана здійснювати переказ виплати споживачу та забезпечувати відображення (забезпечити передачу інформації згідно з правилами та регламентами платіжної системи для відображення банком, що обслуговує рахунок споживача) на рахунку споживача виплати негайно після отримання від торговця відомостей про виплату засобами протоколу обміну (пункт 4.4 від 04 січня 2024 року). 
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною третьою статті 13 цього закону продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Крім того, Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.
Главою 3 цього закону визначено порядок виконання платіжних операцій. 
Так, статтями 39, 40 даного закону визначено, що положення цієї глави застосовуються до платіжних операцій, що виконуються на території України, у тому числі до тих, що розпочинаються або завершуються на території України. Форма та порядок надання платіжної інструкції визначаються в договорі між користувачем та надавачем платіжних послуг, якщо інше не передбачено законодавством. Платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції. Зазначена ініціатором у платіжній інструкції інформація має передаватися без змін незалежно від залучення до виконання платіжної операції надавачів платіжних послуг, задіяних як посередники, комерційні агенти, чи використання платіжних систем. Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання надану ініціатором платіжну інструкцію або відмовляє у її прийнятті в порядку, визначеному цим Законом. Платіжна інструкція може бути відкликана в порядку, визначеному цим Законом. Надавач платіжних послуг зобов`язаний забезпечити фіксування в операційно-обліковій системі дати і часу надходження платіжної інструкції, прийняття її до виконання (або відмови в її прийнятті), виконання платіжної інструкції.  Національний банк України у своїх нормативно-правових актах визначає обов`язкові реквізити платіжних інструкцій, особливості їх оформлення, захисту, прийняття до виконання.
Однак платіжної інструкції, квитанції або іншого документу, що підтверджує факт перерахування коштів відповідачці та отримання їх ОСОБА_1 , який мав бути сформований відповідно до вищезазначених умов договору про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 від 04 січня 2024 року, стороною позивача надано не було.
Наданий позивачем лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення», в якому зазначено, що 10 червня 2025 року о 13 год. 05 хв. було здійснено переказ за договором № 10.06.2025-100000679 на картку № 5167803290242523 в сумі 10000,00 грн, не є належним підтвердженням про перерахування кредитних коштів у розумінні Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про платіжні послуги».
Також суд зазначає, що позивач у позові вказував, що факт перерахування кредитних коштів ОСОБА_1 підтверджується квитанцією про перерахунок коштів, проте даної квитанції суду надано не було.
Із наведеного слідує, що саме по собі підписання цього договору не є підтвердженням перерахування коштів за його умовами та не доводить факту видачі (перерахування) позичальнику кредитних коштів.
Окрім того суд звертає увагу на наступне. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки тощо.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операції і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок та ін. 
Тобто банківська виписка про стан рахунку є належним та допустимим доказом. 
Позивач, у свою чергу, виписку по рахунку відповідачки не надав, клопотань про її витребування від відповідної банківської установи не заявляв. 
З цих підстав суд вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, у якому зазначена сума кредиту не може поза розумним сумнівом доводити указану обставину. 
Положеннями статті 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до частини четвертої статті 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Суд звертає увагу, що згідно з частиною першою статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Однак клопотань про витребування доказів на підтвердження, зокрема факту перерахування коштів відповідачу чи щодо розміру заборгованості від позивача до суду не надходило.
Відповідно до частин першої та другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Правилами статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Так, у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. 
Водночас належних доказів на підтвердження виконання кредитором умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів позивачем надано не було.

Зважаючи на викладене, ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів отримання позичальницею ОСОБА_1 кредитних коштів, якими зокрема могли бути платіжні інструкції, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Суд не оцінює доводи сторін щодо нарахування процентів, комісії та неустойки, оскільки дійшов висновку, що позивачем не доведено видачу кредитних коштів відповідачці.

Щодо судових витрат
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі судові витрати слід покласти на позивача ТОВ «Споживчий центр».

Щодо судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, які понесла сторона відповідачки слід зазначити наступне.
Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представницею відповідачки було подано копії: договору про надання правничої допомоги від 10 серпня 2025 року (а.с. 66); акта здачі-прийняття наданих послуг від 11 березня 2026 року (а.с. 67); квитанції до прибуткового касового ордера від 11 березня 2026 року (звор. а.с. 67).
Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. договору про надання правничої допомоги від 10 серпня 2025 року Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу та представляти права та інтереси Клієнта в усіх судових установах України, в органах державної влади та місцевого самоврядування, на підприємствах та організаціях, у відносинах з приватними виконавцями, тощо. Зміст правової допомоги за цим Договором: представництво прав та інтересів клієнта, надання консультацій, роз`яснень з юридичних питань, складання та подання всіх видів процесуальних та інших документів, участь в судових засіданнях, тощо.
За надання правової допомоги Адвокатом Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар. Розмір гонорару визначається за домовленістю сторін і може змінюватися залежно від обсягу робіт, строку виконання доручення, результатів вирішення спірних правовідносин, ступеня складності справи, обсягу правових послуг необхідних для досягнення бажаного результату та ін. Окрім гонорару, Клієнт відшкодовує Адвокату втрати на відрядження, транспортні й інші витрати в погодженому між Сторонами розмірі (пункти 4.1., 4.2. цього договору).
Відповідно до акту здачі-прийняття наданих послуг від 11 березня 2026 року адвокатом Скользнєвою В.В. були надані послуги у наступному обсязі: ознайомлення з матеріалами справи, сума витрачених годин – 1,5, розмір гонорару за 1 годину – 1500,00 грн, загальний розмір гонорару – 2000,00 грн; написання відзиву на позовну заяву, сума витрачених годин – 2 години, розмір гонорару за 1 годину – 3000,00 грн, загальний розмір гонорару – 6000,00 грн.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 11 березня 2026 року адвокатом Скользнєвою В.В. було прийнято від  ОСОБА_1 за надані послуги адвоката згідно Договору від 10 серпня 2025 року та Акту здачі-прийняття наданих послуг від 11 березня 2026 року 6000,00 грн.
У відповіді на відзив представник позивача, зокрема зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Дослідивши відзив представника відповідача, а саме частину щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, надані заявником докази, застосовуючи зазначені вище критерії розумності розміру заявлених позивачем та його представником до відшкодування витрат на оплату послуг адвоката, їх необхідності та співмірності зі складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, враховуючи всі аспекти та характер спірних правовідносин у справі та виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо принципів диспозитивності, змагальності сторін, рівності усіх учасників, необхідно врахувати те, що написання відзиву на позовну заяву не вимагало додаткового вивчення юридичної природи спірних правовідносин чи виконання значного обсягу юридичної і технічної роботи, доказів протилежного не надано та з матеріалів відзиву не вбачається. Вартість виконаних представницею відповідачки робіт є завищеною, не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності їх розміру у розумінні приписів частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, не є співмірною зі складністю справи, а відтак відповідні витрати підлягають перерозподілу з урахуванням вимог вищезазначеної норми.

Даючи оцінку доводам сторін з цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 754/7992/20.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» ЄСПЛ зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Суд, оцінюючи пропорційність та співмірність витрат відповідачки ОСОБА_1 на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт відповідно до здачі-прийняття наданих послуг від 11 березня 2026 року, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у даній справі, який не є складним, при цьому дана справа є малозначною, ураховуючи кількість поданих адвокатом заяв про суті справи та їх обсяг, те, що розгляд справи відбувається без проведення судового засідання, виходячи із засад розумності та справедливості вважає, що співмірним розміром правничої допомоги є 3000,00 грн. Саме така сума, на думку суду, відповідатиме обсягу виконаних адвокатом робіт та не становитиме для позивача надмірний тягар. 

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 83, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд
ухвалив:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» Сененко Тетяни Володимирівни про стягнення заборгованості відмовити.
Судові витрати, понесені позивачем, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», юридична адреса: вул. Саксаганського, 133А, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код юридичної особи – 37356833.
Представник позивача – Андрухов Василь Миколайович, адреса: вул. Саксаганського, 133А, м. Київ, 01032, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .
Представник позивача – Ларіонов Костянтин Олександрович, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .
Відповідачка –  ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_4 .
Представниця відповідачки –  ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків– НОМЕР_5 .

Суддя Ю.В. Зіненко