ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3243/26 Справа № 197/965/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 197/965/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивачка -   ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою  відповідача ОСОБА_2 на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року, яке ухвалено суддею Нестеренком О.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 грудня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року   ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання.
Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.12.2006 по 21.12.2020. 
Разом з цим, сторони проживали однією сім`єю до реєстрації шлюбу з 03 січня 2000 року. 
За час спільного проживання була придбана квартира АДРЕСА_1 .
Позивачка стверджує, що квартира придбавалась за рахунок коштів, отриманих нею від продажу квартири її матері. 
Посилаючись на викладене, просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 27.06.2001 по день реєстрації шлюбу – 15.12.2006; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , набуту за час спільного проживання. 
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по день реєстрації шлюбу – 15.12.2006.
Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_1 , набуту за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що встановлюючи факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по день реєстрації шлюбу – 15.12.2006, суд не врахував, що відповідач по 26 липня 2001 року перебував у шлюбі, а тому не міг бути у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою. Судом не було враховано відсутність у справі доказів на підтвердження спільного проживання сторін, як однієї сім`єю, у спірний період, зокрема, у справі відсутні докази ведення спільного бюджету, господарства, придбання речей та навіть спільні фотографії. Весь час відповідач ОСОБА_2 проживав у гуртожитку, квартиру придбав за кредитні кошти, що було підтверджено показами свідків, які є його колегами по роботі та не є зацікавленими у вирішенні спору. Натомість, зі сторони позивачки всі свідки є родичами та зацікавленими особами, однак, суд надав перевагу їх показам. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника – адвоката Мотрука В.І., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивачку ОСОБА_1 та її представника – адвоката Цепелєва Ю.М., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 15.12.2006 між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Інгулецьким районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №309.
Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 21.12.2020, у справі № 197/704/20, шлюб між сторонами – розірвано.
07.04.2004 ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, придбав об`єкт нерухомого майна (трикімнатну квартиру загальною площею 78,4 кв.м., в тому числі житловою 52,5 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_2 .
За умовами договору покупець сплатив продавцям до підписання цього договору 8479 грн, а 19721 грн – зобов`язується передати, а покупці зобов`язуються прийняти готівкою не пізніше 17 квітня 2004 року. 
Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що разом із відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 03 січня 2000 року по 15 грудня 2006 року. Кошти на придбання зазначеної квартири були отримані з продажу квартири, яка належала матері позивачки - ОСОБА_3 , але за спільним рішенням сторін у справі квартира була зареєстрована на ім`я відповідача ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що квартира була придбана за його власні кошти, отримані у кредит, про що долучив довідку від 13.08.2025 № UC7TE1LCH1Q6L7V4, згідно якої кредитний договір був укладений 21.04.2004, дата закриття кредиту 19.06.2007.
Частково задовольняючи позовні вимоги та встановлюючи факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по день реєстрації шлюбу – 15.12.2006, та визнаючи об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , набуту за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанцїі керувався нормами Сімейного кодексу України та виходив з того, що сторони, кожен окремо, вчиняли дії в інтересах майбутньої сім`ї, а тому можливо встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, застосувавши презумпцію спільності майна подружжя.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 27.06.2001 по день реєстрації шлюбу – ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, як майно, набуте за час спільного проживання, а саме 07.04.2004. 
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.
Отже, факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року.
У зв`язку з чим, вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період до 01 січня 2004 року не підлягає встановленню, оскільки не має правового значення, у зв`язку з тим, що чинне на той час законодавство України, не передбачало виникнення у зв`язку з цим правових наслідків.
Щодо встановленняфакту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року та визнання майна спільною сумісною власністю, колегія суддів керується таким.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
До членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (постанова Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17).
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 СК України).
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором міжними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні світлини самі собою не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16 (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16 (провадження № 61-42601св18), від 18 жовтня 2023 року у справі № 201/11673/20 (провадження № 61-10383св23).
Також факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивача, самі собою, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.
Наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.
Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.
Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.
З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування. Його слід встановлювати під час ухвалення судового рішення, якщо цей факт пов`язаний із будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
Отже, вимога про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.
Крім того, у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) також констатувала, що визнання права спільної сумісної власності на майно не є ефективним захистом, оскільки не призводить до реального відновлення порушених прав, а лише констатує обставини, які мають значення для вирішення справи. Належним та ефективним способом захисту є позовна вимога про поділ спільного майна подружжя.
Таким чином, для майнової вимоги про поділ спільної сумісної власності факти спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу та спільного набуття майна є лише підставами. Обґрунтування висновку суду щодо підтвердження таких фактів має бути зазначено у мотивувальній частині рішення щодо суті майнової вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду саме з метою визнання майна, яке вона з відповідачем набула за час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільним сумісним майном. Тому, як факт такого спільного проживання, так і факт набуття спірного майна у зазначений період слід встановлювати під час вирішення вимоги про поділ спірного майна.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чиінтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Врахувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання права спільної сумісної власності у зв`язку з обранням позивачкою неналежного способу захисту. 
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
З огляду на задоволення апеляційної скарги у повному обсязі, з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 000 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 (нуль) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: