КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 753/17297/25 Головуючий у суді першої інстанції - Комаревцева Л.В.
Номер провадження № 22-ц/824/4896/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Марченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , та за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», поданою представником Лопатіним Костянтином Олександровичем, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Комаревцевої Л.В., у місті Києві, у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:
У липні 2025 року КП «Київтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило суд стягнути: заборгованість за надані послуги в загальному розмірі 152 310,47 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для житлових будинків. Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відтак є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, яку постачає позивач. Разом з тим, відповідач своєчасно не оплачує надані позивачем послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 152 310,47 грн. Відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, через що позивач звернувся до суду із вказаним позовом. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року позовні вимоги КП «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за послуги центрального опалення, постачання гарячої води та абонплати, з врахуванням штрафних санкцій, що станом на 30 червня 2025 року в загальному розмірі становить 124 454,58 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник КП «Київтеплоенерго» - Лопатін К.О. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким задовольнити позов КП «Київтеплоенерго» в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, за надані ПАТ «Київтеплоенерго» послуги до 01 травня 2018 року на суму 21 073,15 грн, право вимоги за якими перейшло до КП «Київтеплоенерго» на підставі договору цесії № 602-18 від 11 жовтня 2018 року.
Уточнені розрахунки заборгованості не були подані до суду першої інстанції з причин передчасного ухвалення рішення після подання відзиву, без надання позивачу можливості подати такі розрахунки у встановлений законом строк. Вказані розрахунки не містять нових вимог чи обставин, а лише деталізують раніше заявлену суму заборгованості, у зв`язку з чим не можуть вважатися новими доказами.
Неврахування зазначених обставин призвело до порушення принципу змагальності сторін, зокрема в частині окремого нарахування заборгованості за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, спожиті до 01 травня 2018 року.
Відповідачем не наведено доводів щодо неправильності розрахунку та не подано доказів оплати послуг у спірний період, які б спростовували надані позивачем розрахунки.
Вказує, що строк позовної давності обраховується саме з моменту запровадження карантинних обмежень та граничний термін обліку строків позовної давності слід вважати березня 2017 року.
Таким чином, КП «Київтеплоенерго» не було пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення централізованого постачання гарячої води, спожитих з березня 2017 року.
Не погоджуючись із рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води та абонплати за період з 30 липня 2022 року по 30 червня 2025 року.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуваним рішенням стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість за період з 01 травня 2018 року по 30 червня 2025 року.
Відповідно до ст. 257 ЦК України строк позовної давності становить три роки, у зв`язку з чим позивач має право вимагати стягнення заборгованості за надані послуги, абонентську плату, інфляційні втрати та три проценти річних лише за період трьох років, що передує зверненню до суду. Оскільки позов подано 30 липня 2025 року, вимоги підлягають задоволенню за період з 30 липня 2022 року по 30 липня 2025 року.
Згідно зі ст. 258 ЦК України, вимоги про стягнення пені обмежуються однорічним строком позовної давності, а тому пеня може бути стягнута лише за період з 30 липня 2024 року по 30 липня 2025 року.
Суд першої інстанції не врахував, що позивачем не було заявлено клопотання про поновлення строків позовної давності у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Разом з тим вказує, що судом не було враховано правові висновком Верховного Суду, викладеним в ухвалі від 21 липня 2022 року у справі № 127/2897/13-ц, згідно з яким сам факт запровадження воєнного стану не є безумовною підставою для поновлення пропущеного процесуального строку, а такою підставою можуть бути лише конкретні обставини, що унеможливили вчинення процесуальних дій у встановлений строк.
Також судом не враховано позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22, відповідно до якої введення воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків, а питання їх поновлення вирішується індивідуально за наявності належної заяви та обґрунтованих доводів.
Відзиви на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходили.
При апеляційному розгляді справи представник КП «Київтеплоенерго»- Кононенко І.О. підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення, яким задовольнити вимоги з мотивів, викладених в апеляційній скарзі. 
Відповідач у справі ОСОБА_1 , та його представник ОСОБА_2 будучи повідомленими у порядку встановленому ст. ст. 128-130 ЦПК України про дату, час та місце розгляду вказаної справи судом апеляційної інстанції, до суду апеляційної інстанції не з`явилися. Про засідання повідомлялися повісткою, направленою за вказаною ними у апеляційній скарзі адресою місця реєстрації та місця проживання, які повернулися до апеляційного суду із зазначенням причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотання про розгляд справи у його відсутність або про відкладення розгляду справи до суду не подавав.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частини перша і друга статті 131 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою цією особою суду, вважається врученням судової повістки цій особі.
Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що відповідач -  ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відтак є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, яку постачає позивач.
При цьому судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги із гарячого водопостачання та централізованого опалення за період із 01 травня 2018 року по 30 червня 20215 року становить 124454,58 грн, та складається з :
- заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 25 417,71 грн; інфляційну складову боргу у розмірі 4 397,28 грн, три відсотки річних у розмірі 1 077,94 грн;
- заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 21 284,12 грн; інфляційну складову боргу у розмірі 3 682,13 грн, три відсотки річних у розмірі 902,66 грн.
- заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року по 30 червня 2025 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 33 359,04 грн; інфляційну складову боргу у розмірі 4 620,46 грн, три відсотки річних у розмірі 1 116,64 грн, пеня у розмірі 1 358,60 грн.
- заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 20 623,51 грн; інфляційну складову боргу у розмірі 2 821,16 грн, три відсотки річних у розмірі 671,21 грн, пеня у розмірі 816,63 грн.
- заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 477,24 грн; 
- заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 783,75 грн;
- заборгованості з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 39,55 грн; 
- заборгованості за обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води у розмірі 4,95 грн. 
Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги в частині позовних вимог за період із 01 травня 2018 року по 30 червня 2025 року, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач у справі - ОСОБА_1 , проживаючи у квартирі АДРЕСА_2 , будучи споживачем комунальних послуг, які йому надаються КП «Київтеплоенерго», належним чином не оплачує вказані послуги і станом на 30 червня 2025 року сума неоплачених послуг із гарячого водопостачання та централізованого опалення становить 124 454,58 грн. 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог до 01 травня 2018 року про стягнення послуг з централізованого опалення у розмірі 17 198,14 грн; інфляційної складової боргу у розмірі 2 975,29 грн, трьох відсотків річних у розмірі 729,41 грн; заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 5 720,69 грн; інфляційної складової боргу у розмірі 989,67 грн, трьох відсотків річних у розмірі 242,69 грн, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачем не надано деталізованого розрахунку заборгованості та періоду заявленого боргу до стягнення, відтак суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість заявлених до стягнення сум.
Посилання представника позивача, що заявлений борг набутий за договором відступлення права вимоги від 11 жовтня 2018 року не звільняє позивача обов`язку доведення обґрунтованості заявлених до стягнення сум. Відтак у стягненні заборгованості до 01 травня 2018 року з централізованого опалення, гарячого водопостачання та штрафних санкцій суд визнав таким, що не є доведеним та відмовив у їх стягненні.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову відповідає з огляду на наступне.
Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).
Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.
Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.
Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Пунктом 30 Правил передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.
Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).
Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги та обґрунтованість їх розміру.
Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.
Судом встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_1  зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 , та є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надавало після 01 травня 2018 року - КП «Київтеплоенерго». Однак відповідачем належним чином не проводилась оплата спожитих комунальних послуг, а тому у нього наявні невиконані боргові зобов`язання перед позивачем за надані комунальні послуги.
На підтвердження позовних вимог КП «Київтеплоенерго» надало: розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року по 31 березня 2025 року; копії витягів з додатку до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18.
Судом також встановлено, що відповідач не відмовлявся від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_4 .
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження направлення відповідачем на адресу КП «Київтеплоенерго» заперечень щодо надання послуг теплопостачання на гарячого водопостачання чи відмови від даних послуг.
Доказів неотримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_4 відповідачем суду також не надано.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач своєчасно не сплачував за спожиті послуги з централізованого опалення, в результаті чого утворилася заборгованість за спожиті у розмірі 124 454,58  грн, що складається з: заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 25 417,71 грн; інфляційну складову боргу у розмірі 4 397,28 грн, три відсотки річних у розмірі 1 077,94 грн; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 21 284,12 грн; інфляційну складову боргу у розмірі 3 682,13 грн, три відсотки річних у розмірі 902,66 грн; заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 33 359,04 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 4 620,46 грн, три відсотки річних у розмірі 1 116,64 грн, пеня у розмірі 1 358,60 грн; заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 20 623,51 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 2 821,16 грн, три відсотки річних у розмірі 671,21 грн, пеня у розмірі 816,63 грн; (а.с. 7-16, 17-22) .
Зазначений розрахунок відповідачем у справі не спростований.
Зважаючи на встановлені обставини справи та норми закону, колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем розрахунки заборгованості за отримані послуги з травня 2018 року по 30 червня 2025 року є належним та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з іншими доказами свідчать про порушення відповідачем умов публічного договору (оферти) та вимог закону щодо своєчасної оплати фактично спожитої комунальної послуги, яка надавалася позивачем у спірний період.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач серед іншого, просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.
З матеріалів справи, вбачається, що позивач на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», прийняв право вимоги до відповідачів щодо заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 17 198,14 грн та послуги централізованого гарячого водопостачання у розмірі 5 720,69 (а.с. 24, 25 )
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).
Стороною позивача надано суду додаток № 1 до даного договору, в яких зазначено перелік споживачів право вимоги щодо заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води яких відступлено позивачу.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги поданою представником КП «Київтеплоенерго» Лопатіним К.О. суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 17 198,14 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 2 975,29 грн, три відсотки річних на вказану суму боргу у розмірі 729,41 грн, та заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги із централізованого гарячого водопостачання у розмірі 5 720,69 грн, інфляційну складову на вказану суму боргу у розмірі 989,67 грн, та три відсотки річних на дану суму боргу у розмірі 242,69 грн, позивач не звернув уваги, що жодного доказу наявності такої заборгованості, часу та підстав її виникнення, які повинні бути складені попереднім надавачем послуг - ПАТ «Київенерго» матеріали справи не містять, окрім розрахунку складеного позивачем який таких послуг на той час не надавав.
Тому апеляційний суд не приймає до уваги вказані розрахунки заборгованості з постачання теплової енергії та гарячої води в період до 01 травня 2018 року, які зроблено та подано позивачем, оскільки такі розрахунок по суті є лише твердженням позивача, яке не створює для суду обов`язок вважати обставини, зазначені в такому твердженні доведеними. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Подаючи до суду вказані розрахунки, позивач не звернув уваги, що в період, за який вони зроблені, а саме до 01 травня 2018 року, він не був виконавцем цих послуг.
З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що розрахунки боргу за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період до 01 травня 2018 року, не може бути зроблено особою, яка ці послуги не надавала, а відтак є не належним доказом та не може прийматись до уваги.
Разом з тим будь-якого розрахунку заборгованості за вказані послуги, зробленого особою, яка їх надавала в зазначений період, а саме ПАТ «Київенерго», позивач суду не надав.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року на загальну суму - 27 855,83 грн ( 17 198,14 + 2 975,23 + 729,41 + 5 720,69 + 989,67 + 242,69) є не доведеними та задоволенню не підлягають.
В даному випадку відступлення ПАТ «Київенерго» певної суми заборгованості на користь позивача, ніяким чином не підтверджує її наявність та обґрунтованість.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
За змістом ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Всупереч вимогам зазначених норм закону, позивач, стверджуючи про отримання права вимоги зазначеної заборгованості від ПАТ «Київенерго», не надав суду ні оригіналу, ні належним чином засвідченої копії, ні витягу з договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18. Наявна на ст.40 фотокопія першої та останньої сторінки договору не є оригіналом, не є засвідченою належним чином копією та не є засвідченим витягом, що в силу вимог ст. 95 ЦПК України не дає суду апеляційної інстанції підстав вважати дану фотокопію письмовим доказом.
Щодо доводів апеляційної скарги представника відповідача Матвіїшина О.Я. щодо пропуску позивачем строків давності при зверненні до суду із вказаним позовом колегія суддів враховує наступне. 
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19),невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і продовжився з 04 вересня 2025 року.
В разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на період до 03 вересня 2025 року.
Після 4 вересня 2025 року почали діяти строки позовної давності на підставі Закону № 4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності». 
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк 03 вересня 2025 року. 
Оскільки у даній справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо платежів, починаючи з 02 квітня 2017 року, не спливла, які відповідач зобов`язався сплатити, то перебіг цього строку для відповідних платежів є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
За таких обставин звернення КП «Київтеплоенерго» до суду з даним позов про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 01 травня 2018 року по 30 червня 2025 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.
Тому доводи відповідача про застосування позовної давності щодо зазначеного періоду спростовуються вище вказаними обставинами.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», подану представником Лопатіним Костянтином Олександровичем, залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 19 лютого 2026 року. 

Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді : Т.Ц.Кашперська
В.О.Фінагеєв