Справа № 126/813/25
Провадження № 22-ц/801/843/2026
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хмель Р. В.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року	Справа № 126/813/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя – доповідач),
суддів Копаничук С.Г., Оніщука В.В., 
за участю секретаря судового засідання Козюма Д.О., 
розглянув (в режимі відеоконференції) у відкритому судовому засіданні справу № 126/813/25 за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Агроера ВІТТО», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про розірвання договору оренди землі у зв`язку з несплатою орендної плати та стягнення орендної плати за землю,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26.01.2026, ухвалене у складі судді Хмель Р. В. в приміщенні суду в м. Бершадь, -
в с т а н о в и в :

10.04.2025 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фермерського господарства «Агроера ВІТТО» (далі – ФГ «Агроера ВІТТО»), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про розірвання договору оренди землі у зв`язку з несплатою орендної плати, стягнення орендної плати за землю, в якому просила розірвати договір оренди землі № 30/15 від 20.02.2015, укладеного між ОСОБА_2 та ФГ «Агроера Вітто» та додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 29.10.2018 щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 1,8506 га з кадастровим номером 0520481300:03:003:0229, що розташована на території Бершадської міської ради Гайсинського району (бувшої Голдашівської сільської ради Бершадського району) Вінницької області, право оренди за яким зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.11.2015 за № 12305357; стягнути з ФГ «Агроера Вітто» Гайсинського району Вінницької області на свою користь орендну плату за оренду земельної ділянки площею 1,8506 га з кадастровим номером 0520481300:03:003:0229, що розташована на території Бершадської міської ради Гайсинського району Вінницької області за липень-грудень 2023 та 2024 роки в розмірі 6458,38 грн, а також судові витрати в розмірі 12422 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.02.2015 між ОСОБА_2 та ФГ «Агроера Вітто» укладено договір оренди земельної ділянки № 30/15 площею 1,8506 га із кадастровим номером 0520481300:03:003:0229, інше речове право (право оренди) зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.11.2015 за № 312305357.
29.10.2018 між ОСОБА_2 та ФГ «Агроера Вітто» укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 20.02.2015 № 30/15, запис про зміни до іншого речового права вчинено 1.11.2018, індексний номер рішення 43888279. Згідно додаткової угоди внесено зміни до п.8 Договору, яким визначено термін дії договору на 10 (десять) років. Відповідно до п.9 Договору визначено, що орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі, у розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки землі, що складає 2230,60 грн. за рік, в тому числі прибутковий податок з доходу фізичних осіб та видається орендодавцю у касі Орендаря. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням інфляції (п.10 Договору). Відповідно до п.11 Договору, орендна плата вноситься один раз на рік по закінченню сільськогосподарського року, але не пізніше 15 грудня поточного року.
30.06.2023 згідно договору дарування земельної ділянки, яка належала на праві власності ОСОБА_2 , вищевказана земельна ділянка була подарована позивачу. З часу укладення договору дарування земельної ділянки, тобто із 30.06.2023 позивач є власником земельної ділянки зі всіма правами та обов`язками попереднього власника за договором оренди земельної ділянки № 30/15 від 20.02.2015. Достовірно знаючи про те, що з червня 2023 року позивач являється власником земельної ділянки, відповідач умисно ухиляється від сплати орендної плати. Вказані обставини підтверджуються листами-проханнями, надісланими відповідачу. На неодноразові звернення позивача щодо сплати орендної плати за шість місяців 2023 року та за 2024 рік користування земельною ділянкою, відповідач не реагує та не вживає будь-яких заходів, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.
Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26.01.2026 позов задоволено частково. Стягнуто з ФГ «Агроера Вітто» Гайсинського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 орендну плату за оренду земельної ділянки з кадастровим номером 0520481300:03:003:0229, що розташована на території Бершадської міської ради Гайсинського району Вінницької області за липень-грудень 2023 та 2024 роки, у розмірі 6458,38 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ФГ «Агроера Вітто» Гайсинського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 судовий збір, у розмірі 1211,20 грн. Стягнуто з ФГ «Агроера Вітто» Гайсинського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, у розмірі 6300 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу (вх № 2321/26-вх від 25.02.2026), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позовної заяви в повному обсязі; стягнути з ФГ «Агроера Вітто» Гайсинського району Вінницької області судові витрати в розмірі 12600 грн; 5816,80 грн судові витати, понесені в суді апеляційної інстанції (4000 грн витрати на правничу допомогу) та 1816,80 грн судовий збір за подання апеляційної скарги; рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідач достовірно знаючи, що позивач набув права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0520481300:03:003:0229 свідомо ухилявся від виплати орендної плати за її користування; лист-прохання від 15.08.2023 надісланий позивачем відповідач відмовився отримувати, у зв`язку з чим лист було повернуто позивачу; позивач виконала вимоги статті 148-1 ЗК України; суд не взяв до уваги листи від 25.10.2024.
До апеляційної скарги позивачем додано лист від 25.10.2024, копію поштового конверта від 25.11.2024 адресованого ФГ «Агроера Вітто» та квитанцію від 25.10.2024.
У постановах ВС від 25.11.2020 у справі № 752/1839/19 та від 11.11.2020 у справі № 760/16979/15-ц вказано, що відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Апеляційний суд не приймає у якості доказів лист від 25.10.24 року та копію поштового конверта від 25.11.2024 року, квитанцію Укрпошти від 25.10.2024 року, оскільки позивачем не заявлялось клопотання про їх приєднання до матеріалів справи , а також не надано суду доказів поважності причин не подання їх до місцевого суду (частина четверта статті 83 ЦПК України, частина третя статті 367 ЦПК України).
4.03.2026 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 2666/26-вх) ФГ «Агроера Вітто», в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Відзив обґрунтовано тим, що позивач не повідомляв відповідача про перехід права власності та не надав реквізити для сплати орендної плати, тому бездіяльність позивача унеможливила належне виконання грошового зобов`язання, що виключає наявність вини відповідача. 
Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник Куцяк Ф.Г. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. 
Представник ФГ «Агроера Вітто» Цимбалюк І.А. заперечила проти апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, позивача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції (в оскаржуваній частині), Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України). 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції (в оскаржуваній частині) відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
Згідно договору оренди №30/15 від 20.02.2015 між ОСОБА_2 та ФГ «Агроера Вітто» укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,8506 га із кадастровим номером 0520481300:03:003:0229, інше речове право (право оренди) зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.11.2015 за № 312305357 /а. с. 9-10/.
29.10.2018 між ОСОБА_2 та ФГ «Агроера Вітто» укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 20.02.2015 №30/15, запис про зміни до іншого речового права вчинено 01.11.2018, індексний номер рішення 43888279. Згідно додаткової угоди внесено зміни до п.8 Договору, визначено термін дії договору на 10 (десять) років. Відповідно до п.9 Договору визначено, що орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі, у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки землі, що складає 2230,60 грн. за рік, в тому числі прибутковий податок з доходу фізичних осіб та видається орендодавцю у касі Орендаря. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням інфляції (п.10 Договору). Відповідно до п.11 Договору, орендна плата вноситься один раз на рік по закінченню сільськогосподарського року, але не пізніше 15 грудня поточного року /а. с. 11/.
Згідно договору дарування земельної ділянки від 30.06.2023, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,8506 га, кадастровий номер земельної ділянки 0520481300:03:003:0229, відомості про речове право за яким було внесено 30.06.2023 /а. с. 13-15/.
Згідно листа-прохання ОСОБА_1 адресованого Голові ФГ «Агроера Вітто» Третяку І.П., позивач просила надати їй примірник договору оренди землі /а. с. 12/.
На аркуші справи 12 зворотна сторона міститься копія квитанції ПН 215600426655 про направлення поштового відправленні ФГ «Агроера Вітто».
На аркушах справи 34-36 міститься копія розписки від 3.11.2021 написаної ОСОБА_2 , письмова відомість за 2014-2022 роки щодо нарахування, виплати, отримання орендної плати ОСОБА_2 , довідка про понесені відповідачем витрати та збори за 2023 та 2024 роки. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 на підставі договору дарування та внесення відомостей до реєстру прав на нерухоме майно, стала власником земельної ділянки з 30.06.2023. Протягом другої половини 2023 року та 2024 року позивачка не повідомляла відповідача про перехід у її власність земельної ділянки, яка знаходиться у нього в оренді, відповідно не отримувала орендної плати. Позивач вправі вимагати захисту своїх прав в судовому порядку шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку по оплаті орендної плати, тому вимога про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати підлягає задоволенню. Відповідач не сплачував орендну плату за липень-грудень 2023 року та 2024 рік, що свідчить про порушення пункту 9 договору оренди землі, однак такі порушення були через пасивну поведінку позивачки, а тому відсутні підстави для розірвання договору оренди землі та додаткової угоди. 
Висновок суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про розірвання договору оренди землі та додаткової угоди зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).
Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.
Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку. (абзац п`ятий частини першої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).
Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку. (частина друга статті 25 Закону України «Про оренду землі»).
Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.
Відповідно до спеціальної норми частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
Згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанова ВС від 20.02.2024 у справі № 917/586/23, від 2.04.2024 у справі № 922/1165/23).
Щодо поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, то його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати.
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.
Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.
У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2021 у справі № 910/2861/18 та від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.
Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.
Відповідно до частини першої, третьої статті 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.
Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням:
- кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки;
- найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника;
- місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси;
- платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі).
Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.
Враховуючи ту обставину, що позивач згідно з договором дарування від 30.06.2023 прийняла в дар земельну ділянку, право власності у неї виникло з моменту прийняття дарунку та його реєстрації, а саме 30.06.2023, відповідно саме з цього моменту до ОСОБА_1 перейшли права орендаря за договором оренди та вона набула право на орендну плату за використання земельної ділянки.
У постанові КЦС ВС від 30.06.2020 у справі № 545/262/18 зазначено, що установивши відсутність доказів, які підтверджували б факт виконання позивачем законодавчо визначеного обов`язку, а відповідач заперечує факт повідомлення орендаря про зміну власника спірної земельної ділянки і надання ним даних щодо платіжних реквізитів, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку, оскільки затримка зі сплати орендної плати зумовлена діями орендодавця, який створив перешкоди для належного виконання орендарем обов`язку зі сплати орендної плати.
У постанові ВП ВС від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 зазначено, що правила про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та приписи частини другої статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать, а навпаки доповнюють одні одних.
Підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки) повна несплата орендної плати у строки, визначені договором. Ця спеціальна норма у такому випадку є самостійною та достатньою і звертатися до загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби.
У разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначено умовами договору оренди землі, тобто коли орендар допустив недоплату орендної плати й таке порушення умов договору є істотним, тоді застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України.
Тобто якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
У випадку неістотної недоплати орендної плати (чи встановлення неістотності такого порушення судом) ефективним та пропорційним буде такий спосіб захисту, як стягнення заборгованості з орендної плати.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про розірвання договору оренди землі та додаткової угоди, дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про те, що у матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивачем відповідно до статті 148-1 ЗК України відповідача про перехід у її власність земельної ділянки з кадастровим номером 0520481300:03:003:0229, яку орендує відповідач та надання реквізитів для сплати орендної плати. 
Надані позивачем в якості доказу лист-прохання, яке адресовано відповідачу не є належним доказом виконання вимог статті 148-1 ЗК України, оскільки в листі-проханні від 15.08.2023 зазначено адресу ФГ «Агроера Вітто» с. Кидрасівка, пров. Центральний, 3/2 /а. с. 12/, а відповідно до квитанції від 18.08.2023 поштове повідомлення надіслано ФГ «Агроера Вітто» в м. Бершадь /а. с. 12 зворотна сторона/, тоді як відповідно до договору оренди землі 30/15 від 20.02.2015 та додаткової угоди до нього від 29.10.2018 поштовою адресою ФГ «Агроера Вітто» є с. Кидрасівка, пров. Центральний, 2. Міститься різниця і в поштовому індексі отримувача. /а. с. 12 /. 
Крім того, зміст листа-прохання від 15.08.2023 стосується прохання надати примірник договору оренди землі та додаткову угоду. У ньому не зазначено платіжні реквізити (враховуючи те, що п. 9 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендодавцем у грошовій формі). Зміст листа-прохання від 15.08.2023 не відповідає вимогам статті 148-1 ЗК України. 
У судовому засіданні ФГ «Агроера Вітто» заперечило факт отримання повідомлення від позивача відповідно до вимог статті 148-1 ЗК України.
Суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази, зробив обґрунтований висновок про те, шо позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів з приводу виконання положень статті 1481 ЗК України. На нового власника земельної ділянки законом покладено обов`язок вчинити певні дії з приводу подальшого використання своїх прав та обов`язків, а саме володіння, користування та розпорядження отриманої у власність земельної ділянки. 
У відзиві на позов ФГ «Агроера Вітто» зазначає про те, що відповідачем було здійснено виплату орендної плати попередньому власнику за період з ІІ півріччя 2022 по 2024 рік включно, 3.11.2021 ОСОБА_2 отримав кошти в розмірі 20000 грн, що підтверджується відомістю про виплату коштів (орендної плати) достроково (наперед) /а. с. 28, 34/.
Наявна у матеріалах справи копія висновку експерта від 15.08.2025 року, у якому зазначено, що підпис в оригіналі розписки від 03.11.2021 року про отримання ОСОБА_2 коштів в сумі 20 000 грн, як орендну плату за 0, 5 2022, 2023, 2024 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, самостійно, у межах даної справи також не спростовує висновків суду першої інстанції про відсутність доведеного факту істотного порушення відповідачем умов договору. / а.с. 70-81/
Отже, установивши, що відповідач з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виплатити позивачу орендну плату, суд першої інстанції зробив правомірний висновок про відмову в задоволенні позовної вимоги про розірвання договору оренди землі та додаткової угоди до договору оренди землі, тим самим відновив порушене право позивача шляхом стягнення з відповідача орендної плати за спірний період. 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26.01.2026 у даній справі залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 6.04.2026.

Головуючий суддя   Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук