ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року	Львів	Справа № 380/12062/25 пров. № А/857/34577/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Качур Р.П., 
час ухвалення судового рішення не зазначено,
місце ухвалення судового рішення м. Львів,
дата складення повного тексту рішення 16 липня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив зобов`язати Львівську обласну прокуратуру (далі – Прокуратура) повторно розглянути його запит на інформацію від 17.02.2025 із дня набрання чинності рішенням суду щодо надання інформації з дотриманням вимог Закону України “Про доступ до публічної інформації” (далі – Закон №2939-VI), зокрема, надати копію сторінки (сторінок) розносної книги під інвентарним № 458, яка зберігається в режимно-секретному органі відповідача, на якій зазначено реєстрацію за порядковими номерами (№ з/п); номер документа, дата; адресат; кому передано документ (ти), розписка про отримання документа (тів), а саме стосовно порядкових номерів (№ з/п) цієї книги - 80, 81, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 88, 89.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.07.2025 у справі №380/12062/25, ухваленим у порядку письмового провадження, позов було задоволено частково. Зобов`язано Прокуратуру повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 17.02.2025 з дотриманням вимог Закону №2939-VI та з урахуванням правової оцінки, наданої судом. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не обґрунтував якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, у чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, не зазначив у якому кримінальному провадженні фігурує позивач.
Водночас суд відхилив доводи відповідача про те, що запит позивача має розглядатися з урахуванням вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскільки жодних доказів про те, що розносна книга (реєстр) є матеріалами досудового розслідування надано не було.
Доводи відповідача про те, що поданий позивачем запит за своїм змістом є зверненням, який розглядатиметься в порядку Закону України «Про звернення громадян», суд визнав безпідставними, оскільки зміст і форма запиту ОСОБА_1 від 17.02.2025 відповідає ознакам, визначеним частиною 1 статті 19 Закону №2939-VI. 
Тому суд дійшов висновку, що відмова відповідача, викладена у листі від 21.02.2025 №27-26вих-25, є протиправною і слід зобов`язати Прокуратуру повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 17.02.2025 з дотриманням вимог Закону№2939-VI та з урахуванням правової оцінки, наданої судом. 
У апеляційній скарзі Прокуратура просила скасувати вказане рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повному обсязі. 
Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що розгляд документу, поіменованого ОСОБА_1 як «запит на інформацію» від 17.02.2025, здійснювався з урахуванням вимог щодо розголошення інформації, поширення якої регулюється спеціальним законодавством з наданням відповіді у визначені законом строки, із роз`ясненням про те, що витребовувана позивачем інформація є дотичною до матеріалів кримінального провадження, фігурантом якого є ОСОБА_1 .
Отримання запитуваної позивачем інформації не охоплюється нормами Закону №2939-VI, про було зазначено у листі № 27-26вих-25 від 21.02.2025. 
Відносини зі збирання інформації щодо стану досудового розслідування кримінального провадження регулюються кримінальним процесуальним законодавством, а не законодавством про доступ до публічної інформації. 
Позиція Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 826/7244/18 та Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 806/3155/17 свідчить, що отримувати доступ до інформації, яка здобута чи створюється у зв`язку зі здійсненням досудового розслідування можна з дотриманням вимог спеціального для цих правовідносин законодавства.
Враховуючи те, що отримання запитуваної ОСОБА_1 інформації не охоплюється нормами Закону №2939-VI, про що йому було зазначено у листі № 27-26вих-25, звернення позивача фактично розглянуто та 04.03.2025 надано ґрунтовну відповідь, у визначені законом строки. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Прокуратури із запитом на інформацію від 17.02.2025, в якому просив надати копію сторінки (сторінок) розносної книги під інвентарним № 458, яка зберігається в режимно-секретному органі Львівської обласної прокуратури, на якій зазначено реєстрацію за порядковими номерами (№ з/п); номер документа, дата; адресат; кому передано документ (ти), розписка про отримання документа (тів), а саме зокрема вище запитувана інформація стосується порядкових номерів (№ з/п) даної книги - 80, 81, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 88, 89.
Листом від 21.02.2025 № 27-26вих-25 Прокуратура повідомила ОСОБА_1 про те, що положення Закону №2939-VI не поширюються на доступ учасників відповідних процесів до викладеної інформації, а поданий позивачем запит за своїм змістом є зверненням, який розглядатиметься в порядку Закону України «Про звернення громадян», з урахуванням вимог КПК. 
ОСОБА_1 не погодився із такою відповіддю Прокуратури на його запит від 17.02.2025 та звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається. 
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно із приписами статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регламентовано положеннями Закону України “Про інформацію” (далі – Закон № 2657-XII).
У відповідності до статті 5 Закону № 2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Частиною 2 статті 7 вказаного Закону передбачено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
За приписами статті 20 Закону № 2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.
Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Згідно із частиною 1 статті 21 Закону № 2657-XII інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, регламентовано приписами Закону №2939-VI.
Як передбачено у частині 1 статті 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Пунктом 1 частини 1 статті 3 вказаного Закону встановлено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
За правилами статті 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Одним із обов`язків розпорядників інформації відповідно до пункту 6 частини 1 статті 14 №2939-VI є обов`язок надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію. 
За правилами частини 1 статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію – це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частин 2 статті 19 Закону №2939-VI).
У відповідності до частини 5 статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію має містити:
1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;
2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;
3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
За приписами частин 1, 4 статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У відповідності до пункту 1 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію та можуть міститися в документах органів прокуратури України, затвердженого наказом Офісу Генерального прокурора від 09.12.2020 № 578, до службової інформації належить, відомості, що містяться в наказах та інших управлінських актах, а також доповідних записках, рапортах, довідках, інформаційних листах, аналізах, узагальненнях, документах прокурорського реагування, методичних документах, відомчій кореспонденції та інших документах, для створення яких використовується службова інформація та/або інформація, пов`язана з кримінальним провадженням.
Як свідчать матеріали справи, при наданні відповіді на запит ОСОБА_1 від 17.02.2025 з проханням надати копію сторінки (сторінок) розносної книги під інвентарним №458, яка зберігається в режимно-секретному органі Прокуратури, відповідач у листі від 21.02.2025 № 27-26вих-25 стверджував про те, що на запитану позивачем інформацію не поширюються вимоги Закону №2939-VI.
Водночас у відзиві на позовну заяву Прокуратура стверджувала, що запитувана інформація, як і сам порядок виготовлення та реєстрація секретних документів, є інформацією з обмеженим доступом з грифом «Для службового користування».
Разом із тим, відповідно до відповідей Прокуратури від 23.09.2025 № 27-118 вих-25 та від 29.09.2025 №27-126 вих-25 на запити ОСОБА_1 від 17.09.2025 та від 23.09.2025 згідно з інформацією режимно-секретної частини обласної прокуратури журналу обліку відправлених документів за інвентарним номером 458 гриф обмеженого доступу «Для службового користування» не надавався.
При цьому суд першої інстанції слушно звернув увагу на необхідність врахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 9901/249/19, щодо необхідності використання на підставі приписів пунктів 1-3 частини 2 статті 6 Закону №2939-VI так званого “трискладового тесту”, який має пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох підстав вказаного тесті означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Відтак, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що Прокуратурою не було забезпечено належне опрацювання та розгляд запитуваної ОСОБА_1 інформації, зокрема щодо відповідності такої зазначеним вище критеріям «трискладового тесту».
Окрім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку проте, що поданий позивачем запит за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним у частині 1 статті 19 Закону №2939-VI. 
З урахуванням наведеного, на переконання апеляційного суду, у суду першої інстанції були належні фактичні та правові підстави для висновку про протиправність оспорюваної відмови Прокуратури у наданні інформації, що викладена у листі від 21.02.2025 № 27-26вих-25, та зобов`язання відповідача повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 17.02.2025 з дотриманням вимог Закону №2939-VI. 
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року у справі №380/12062/25 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар