ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 березня 2026 року	справа № 380/25207/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в періоди з 01 квітня 2022 року по 31 грудня 2022 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 01 квітня 2022 року по 31 грудня 2022 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка у спірний період (2022 рік) перебувала на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 (Відповідач). Позивач вказує, що починаючи з 01 квітня 2022 року Відповідач протиправно розраховував його грошове забезпечення із застосуванням фіксованого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року (1762,00 грн). Позивач стверджує, що з огляду на скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103 рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, була автоматично відновлена дія первинної редакції пункту 4 постанови КМУ № 704. За цією редакцією розрахунковою величиною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня поточного календарного року. Відповідно, у 2022 році для розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням мав застосовуватися прожитковий мінімум у розмірі 2481,00 грн.
Позивач наголошує, що таке заниження базових складових грошового забезпечення призвело до ланцюгового порушення його майнових прав, оскільки автоматично потягнуло за собою заниження розміру всіх похідних виплат: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та щомісячних премій. З метою досудового врегулювання спору представник Позивача звернулася до Відповідача із заявою про проведення перерахунку, проте листом від 28.10.2025 Відповідач відмовив у задоволенні цих вимог, що і стало підставою для звернення до суду.
Ухвалою від 30.12.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін. Копію ухвали та позовні матеріали Відповідач отримав своєчасно через підсистему «Електронний суд».
Відповідач надав суду розгорнутий відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову відмовити повністю. Свою незгоду з позовними вимогами Відповідач мотивує тим, що Кабінет Міністрів України не приймав жодного нового нормативно-правового акта щодо відновлення дії пункту 4 постанови № 704 у первинній редакції, а примітки до додатків цієї постанови (які містять формулу розрахунку) носять виключно інформаційно-пояснювальний характер і не є самостійними нормами права.
Крім того, Відповідач ґрунтовно на норми Бюджетного кодексу України, акцентуючи увагу на принципах збалансованості та обґрунтованості державного бюджету. Зазначає, що видатки на оборону у 2022 році планувалися та виділялися державою саме з розрахунку прожиткового мінімуму 1762,00 грн, а задоволення таких позовів призведе до колосального дефіциту бюджету та порушить дискреційні повноваження Уряду. Відповідач також вказує на те, що в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, та відповідно до норм Європейської соціальної хартії, держава має право обмежувати конституційні соціальні права громадян (зокрема, статтю 43 Конституції України) заради збереження економічної безпеки та спрямування всіх ресурсів на відсіч збройної агресії.
Окремо Відповідач заявив довід про те, що Військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у справі. За твердженням Відповідача, Військова частина НОМЕР_2 (де безпосередньо служив Позивач) була зарахована до нього на фінансове забезпечення лише на період з 01.01.2021 по 01.01.2022 року, після чого нібито перейшла на самостійне фінансове забезпечення, а отже, претензії за період з квітня по грудень 2022 року мають бути адресовані саме їй.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення Відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України. Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 22.04.2024 № 115, позивача звільнено у запас та з 22 квітня 2024 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Предметом спору у цій справі є правильність нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення (та похідних від нього виплат: матеріальних допомог, компенсації за відпустку, премій) за період з 01 квітня 2022 року по 31 грудня 2022 року.
Суд відхиляє твердження відповідача (Військової частини НОМЕР_1 ) про те, що він є неналежним відповідачем. У самому відзиві відповідач зазначає, що Військова частина НОМЕР_2 повністю перейшла на самостійне фінансове забезпечення лише з 01.01.2023 року. Отже, у спірний період (квітень – грудень 2022 року) фінансове забезпечення військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 , у тому числі позивача, здійснювалося саме Військовою частиною НОМЕР_1 , що підтверджується також листом-відповіддю Відповідача від 28.10.2025 № 816/484/1/3905. Таким чином, обов`язок щодо правильного та законного нарахування виплат у 2022 році лежав виключно на Відповідачі.
З матеріалів справи встановлено, і цього не заперечує відповідач, що у спірний період (01.04.2022 – 31.12.2022) нарахування посадового окладу та окладу за військовим званням позивачу здійснювалося із застосуванням розрахункової величини — 1762,00 грн (прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018).
Надаючи правову оцінку таким діям суб`єкта владних повноважень, суд виходить із такого.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 43 Основного Закону гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, а також на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі — Закон № 2011-XII). 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 9 цього Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Реалізуючи делеговані повноваження, Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі — Постанова № 704), якою затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів.
Суд наголошує, що у первинній редакції пункту 4 Постанови № 704 (чинній на момент її прийняття) встановлено правило: розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками.
Згодом, пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 (далі — Постанова № 103) до пункту 4 Постанови № 704 були внесені зміни. Уряд визначив, що обчислення окладів здійснюється виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом виключно станом на 1 січня 2018 року (тобто 1762,00 грн), нівелювавши таким чином щорічне зростання соціальних стандартів.
Проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 пункт 6 Постанови № 103 було визнано протиправним та скасовано.
Надаючи правову оцінку наслідкам такого скасування, суд виходить із приписів частини другої статті 265 КАС України, згідно з якою нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Отже, починаючи з 29 січня 2020 року (дати набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18), пункт 4 Постанови № 704 знову діє у первинній редакції. Ця норма вимагає обчислювати посадові оклади та оклади за військовими званнями шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом саме на 1 січня поточного календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року був встановлений у розмірі 2481,00 гривня.
Таким чином, у спірний період (з 01.04.2022 по 31.12.2022) розрахунок базових складових грошового забезпечення Позивача (посадового окладу та окладу за військовим званням) повинен був здійснюватися Відповідачем виходячи з актуального прожиткового мінімуму у розмірі 2481,00 грн. Застосування Відповідачем застарілого показника у розмірі 1762,00 грн є безпідставним, таким, що прямо суперечить закону, та призвело до порушення майнових прав військовослужбовця.
Суд відхиляє доводи Відповідача щодо неможливості проведення перерахунку через дефіцит Державного бюджету та обмежене фінансування. 
Згідно з усталеною прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні (зокрема, рішення у справі «Кечко проти України», заява № 63134/00), держава не може посилатися на відсутність або нестачу бюджетних коштів як на виправдання своєї бездіяльності чи підставу для відмови у виконанні фінансових зобов`язань, прямо передбачених чинним законодавством. Реалізація особою суб`єктивного права на отримання передбачених законом виплат не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Також суд відхиляє посилання Відповідача на правомірність обмеження соціальних прав в умовах воєнного стану. Безперечно, правовий режим воєнного стану допускає можливість тимчасового обмеження окремих прав громадян. Однак такі обмеження не можуть застосовуватися довільно. На законодавчому рівні чи на рівні рішень Кабінету Міністрів України у 2022 році не приймалося жодного нормативно-правового акта, який би прямо зупиняв дію відновленої редакції пункту 4 Постанови № 704 або дозволяв ігнорувати розмір прожиткового мінімуму, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік».
Щодо похідних позовних вимог про перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та щомісячних премій, суд зазначає наступне.
Механізм нарахування вказаних виплат чітко регламентований Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260. 
Відповідно до положень вказаного Порядку, розмір вищевказаних додаткових та одноразових виплат не є сталою (фіксованою) величиною, а обчислюється у відсотковому або кратному відношенні до розміру місячного грошового забезпечення військовослужбовця. Базою для їх розрахунку є саме посадовий оклад та оклад за військовим званням з урахуванням надбавки за вислугу років.
Оскільки судом встановлено, що базові показники (оклади) Позивача у період з 01.04.2022 по 31.12.2022 розраховані Відповідачем протиправно та суттєво занижено (виходячи з 1762,00 грн замість належних 2481,00 грн), це явище мало безпосередній негативний математичний вплив на всі похідні нарахування. Заниження бази розрахунку автоматично призвело до протиправного заниження сум премій, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги та компенсації за відпустку, які були фактично виплачені Позивачу у спірний період.
Відтак, з метою повного та ефективного відновлення порушених прав Позивача, всі вказані складові грошового забезпечення підлягають обов`язковому перерахунку та доплаті з урахуванням належних (правильних) розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням станом на 2022 рік.
Щодо вимоги про компенсацію податку з доходів фізичних осіб (ПДФО), суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення.
Згідно з пунктами 3 та 4 цього Порядку, виплата грошової компенсації здійснюється установами, що утримують військовослужбовців, за рахунок відповідних коштів шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення. 
Оскільки перерахована сума заборгованості за своєю правовою природою є недоплаченим грошовим забезпеченням, виплата такої заборгованості має здійснюватися з обов`язковим одночасним нарахуванням і виплатою компенсації утриманого ПДФО. 
Це забезпечує реалізацію права військовослужбовця на отримання доходу в повному обсязі, без фактичних втрат через оподаткування, що повністю кореспондує з вимогами пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі — КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач у цій справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладеного на нього процесуального обов`язку та не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували правомірність його дій щодо застосування заниженого розміру прожиткового мінімуму при розрахунку грошового забезпечення Позивача у 2022 році.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, системно проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та оцінивши наявні у справі докази, суд доходить беззаперечного висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Судом встановлено, що Позивач має статус учасника бойових дій. 
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. 
Оскільки Позивач на підставі закону був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з цим позовом, а доказів понесення ним будь-яких інших судових витрат (зокрема, витрат на професійну правничу допомогу) до матеріалів справи не долучено, судові витрати у цій справі розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з 01 квітня 2022 року по 31 грудня 2022 року належних сум грошового забезпечення (зокрема посадового окладу та окладу за військовим званням), а також обчислених з їх урахуванням: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та премії, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня 2022 року.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 01 квітня 2022 року по 31 грудня 2022 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
4. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 30 березня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.