ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 761/18405/23
провадження № 61-1732св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., 
Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_4 , на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року в складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Євграфової Є. П., Писаної Т. О.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат, пені, процентів за користування позикою.
Позов мотивований тим, що 09 січня 2020 року між позивачем і відповідачами укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого відповідачі отримали позику в розмірі 3 575 100,00 грн, що на день передачі грошових коштів за курсом Національного банку України становить 150 000,00 дол. США.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2022 року в справі № 761/21808/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів задоволено частково; стягнено з відповідачів на користь позивача солідарно борг в сумі 4 114 215,00 грн, три проценти річних - 45 650,87 грн, пеню - 164 568,60 грн, судовий збір в сумі по 5 675,00 грн з кожного відповідача.
Постановою Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову частково; стягнуто із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 борг в сумі 4 114 215,00 грн, здійснено розподіл судових витрат.
На час звернення позивача до суду з цим позовом сума боргу за договором позики не погашена.
Отже, відповідачі прострочили повернення суми позики, а тому відповідно до статті 625 ЦК України повинні сплатити три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати. Крім того, в порядку статті 1048 ЦК України відповідачі повинні сплатити проценти за користування сумою позики, а також пеню, в порядку визначеному пунктом 4.1 договору позики.
ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь грошові кошти у розмірі 2 823 697,87 грн, з яких: інфляційні втрати - 1 338 514,59 грн; три проценти річних - 191 057,38 грн; пеня - 740 558,70 грн та проценти за користування позикою - 553 567,20 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнено солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором позики грошових коштів від 09 січня 2020 року: інфляційні втрати у розмірі 179 652,60 грн; три проценти річних у розмірі 36 858,86 грн; пеню у розмірі 134 534,83 грн, проценти за користування позикою у розмірі 494 870,22 грн. Стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 4 229,58 грн з кожного. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що 14 червня 2023 року відповідачами була виконана в повному обсязі постанова Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року та сплачена сума коштів, яка стягнута за рішенням суду.
За змістом норми статті 625 ЦК України закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Так, судом апеляційної інстанції в постанові від 13 квітня 2023 року встановлено, що: «Отже, отримання позовної заяви відповідачами 06 жовтня 2021 року слід розцінювати як день пред`явлення позикодавцем вимоги про повернення позики відповідно до копії поштових конвертів (т. 1, а. с. 40 - 41). Відповідно строк для обчислення пені за несвоєчасне повернення суми позики може визначатись лише з 07 листопада 2021 року.».
При зверненні до суду із вимогами про стягнення з відповідачів інфляційних втрат, трьох процентів річних та неустойки (в порядку, визначеному пунктом 4.1 договору позики) зазначав відповідний період за який слід стягнути зазначені суми з 07 листопада 2021 року до 25 травня 2023 року. Проте під час пред`явлення таких вимог позивач не врахував положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Тому суд першої інстанції вважав, що заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, за період часу з 07 листопада 2021 року до 23 лютого 2022 року включно (виходячи з суми основної заборгованості в розмірі 4 114 215,00 грн), а саме: інфляційні втрати у розмірі 179 652,60 грн; три проценти річних в розмірі 36 858,86 грн; пеня у розмірі 134 534,83 грн.
Стосовно вимог про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 09 січня 2020 року до 06 листопада 2021 року включно у сумі 553 567,20 грн, виходячи з суми заборгованості 4 114 215,00 грн, суд першої інстанції вважав, що в цій частині позов підлягає частковому задоволенню, за зазначений період часу, але з суми заборгованості 3 575 100,00 грн. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Тому в спірних правовідносинах можуть бути нараховані та стягнуті з відповідачів в солідарному порядку проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 494 870,22 грн за період із 09 січня 2020 року до 06 листопада 2021 року, виходячи з суми позики - 3 575 100,00 грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року в частині стягнення інфляційних втрат та пені скасовано та відмовлено у задоволенні позову в цій частині.
Вимоги щодо стягнення судового збору змінено, зменшено суму стягнення судового збору.
Стягнено із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 3 963,90 грн.
Стягнено із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 3 963,90 грн.
Стосовно задоволення судом першої інстанції вимоги позивача у стягненні трьох процентів річних у розмірі 36 858,86 грн та інфляційних втрат у розмірі 179 652,60 грн суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Встановивши, що відповідач не виконав обов`язок повернути позику позивачу, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув три проценти річних від простроченої суми.
Разом з цим, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Стосовно задоволення судом першої інстанції вимоги позивача у стягненні процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 494 870,22 грн апеляційний суд зазначив наступне. У пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору (позики) обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак, якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту (позики), в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Відсотки, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, - це спеціальний вид відповідальності на відміну від відсотків, які є звичайною платою за користування грошима, у тому числі за договором позики. Водночас поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною. Не можуть застосовуватися одночасно регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України про відсотки за договором позики та охоронна норма частини другої статті 625 ЦК України про стягнення інфляційних збитків і трьох процентів річних. Тому до прострочення з боржника стягуються відсотки від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за кредит, а за період після такого прострочення - річні відсотки відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Отже, суд першої інстанції правомірно встановив, що у спірних правовідносинах можуть бути нараховані та стягнуті з відповідачів у солідарному порядку проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 494 870,22 грн за період із 09 січня 2020 року до 06 листопада 2021 року відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, а за період з 07 листопада 2021 року до 23 лютого 2022 року три проценти річних у розмірі 36 858,86 грн відповідно до частини другої статті 625 ЦК України та пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Щодо стягнення пені у розмірі 134 534,83 грн суд апеляційної інстанції зазначив, що з аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та статей 1046, 1049 ЦК України суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів пені у розмірі 134 534,83 грн.
Оскільки різниця між належною до сплати сторонами одна одній суми судового збору є незначною, апеляційний суд відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України вважав за доцільне остаточно шляхом взаємозарахування стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 963,90 грн та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 963,90 грн.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У лютому 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_4 . Просить постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року скасувати в частині скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року про стягнення інфляційних втрат та пені, та залишити рішення суду першої інстанції у відповідній частині без змін.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції не застосував (не правильно застосував) норми ЦК України. Сторони, керуючись статтями 3, 6, 626, 627, 629, 638 ЦК України, які проігнорував суд апеляційної інстанції, чим порушив норми матеріального та процесуального права, встановили у пункті 4.1 договору, крім передбаченої статтями 625 та 1048 ЦК України відповідальності, додаткову відповідальність у вигляді пені у розмірі 1 відсоток від суми заборгованості за кожен місяць прострочення, а також у пункті 2.1 договору встановили, що сумою позики є 150 000,00 дол. США, яка повертається у гривні, але у розмірі еквівалентному 150 000,00 дол. США. Вказане не суперечить існуючому публічному порядку, не порушує положення Конституції України, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність);
апеляційний суд, відмовляючи у стягненні пені у розмірі 134 534,83 грн не оцінив та не дослідив матеріали справи, неправильно застосував норми матеріального права, а саме статті 1046, 1049 ЦК України до пені встановленої договором як неустойки. Пеня у розмірі 134 534,83 грн була нарахована правомірно з урахуванням пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та положень пункту 4.1 договору за період з 07 листопада 2021 року до 23 лютого 2022 року;
суд апеляційної інстанції не врахував норми частини другої статті 533 ЦК України, а саме те, що офіційний курс гривні до долара змінився, тому грошове зобов`язання щодо повернення позивачеві відповідної суми в доларах США відповідачем не виконане у повному обсязі на момент звернення до суду з позовом про стягнення боргу, а також на момент звернення до суду про стягнення грошових коштів у розмірі 2 823 697,87 грн, з яких: інфляційні втрати у розмірі 1 338 514,59 грн, три проценти річних у розмірі 191 057,38 грн, пеня у розмірі 740 558,70 грн та проценти за користування позикою у розмірі 553 567,20 грн;
суд також проігнорував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Так, відповідно до вказаних висновків грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16);
оскільки у пункті 2.1 договору була зафіксована сума позики в іноземній валюті (150 000,00 дол. США), яка відповідно до пункту 3.3. має бути повернута у гривні, але на день повернення повинна відповідати сумі грошових коштів, що позичені у перерахунку на долари США за курсом Національного банку України, то рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2022 року в справі № 761/21808/21 було встановлено, що сума позики 150 000,00 дол. США на день ухвалення рішення становить 4 114 215,00 грн, що еквівалентно 150 000,00 дол. США. Отже, позивач має право на стягнення пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат та відсотків за позикою від суми позики встановленою договором, а саме 150 000,00 доларів США, що є еквівалентно на день ухвалення рішення суду - 4 114 215,00 грн;
станом на 25 травня 2023 року заборгованість не була погашена. Сплату коштів здійснено відповідачами 14 червня 2023 року, і на момент її погашення 150 000,00 дол. США в еквіваленті було не 4 114 215,00 грн, а становило 5 484 000,00 грн. Таким чином, апеляційний суд неправомірно скасував рішення суду першої інстанції у частині стягнення інфляційних витрат у розмірі 179 652,60 грн, адже з моменту ухвалення рішення суду та до моменту погашення заборгованості курс валют суттєво збільшився, а позивач не отримав суму позики у повному обсязі у розмірі 150 000,00 дол. США;
посилання суду апеляційної інстанції на висновки, які викладені у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц є безпідставним під час вирішення спору в цій справі. Зміст позовних вимог та обставини, якими вони були обґрунтовані у вказаних судових справах відрізняються від справи, яка переглядається;
суд апеляційної інстанції помилково посилався на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України як на підставу, яка звільняє позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України. Таке застосування норм законодавства є помилковим, адже у ЦПК України пункт 18 Прикінцевих положень відсутній, а пункт 18 Перехідних положень ЦПК України стосується представництва відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 Конституції України;
водночас рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому в оскарженій частині позовних вимог його слід залишити в силі.
Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 179 652,60 грн та пені в розмірі 134 534,83 грн. Тому постанова апеляційного суду в іншій частині в касаційному порядку не переглядається.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2025 року поновлено  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року, відкрито касаційне провадження у справі № 761/18405/23 та витребувано справу з суду першої інстанції.
У березні 2025 року матеріали справи № 761/18405/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 28 лютого 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 червня 2021 року в справі № 910/12876/19, від 13 липня 2022 року в справі № 363/1834/17; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 09 січня 2020 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого відповідачі отримали в борг грошові кошти у розмірі 3 575 100,00 грн, що на день передачі грошових коштів, за курсом Національного банку України відповідає 150 000,00 дол. США.
Згідно з пунктом 2.2 договору позики сума позики за договором позики передана позичальникам до підписання сторонами цього договору.
Сторони домовились вважати, що підписання цього договору позичальниками є підтвердження отримання ними грошових коштів від позикодавця.
Пунктами 3.2., 3.3 договору позики передбачено, що сума позики підлягає поверненню позикодавцю, шляхом передання її позичальниками в готівковій формі, у визначеному позикодавцем місці, попередньо з три дні до фактичної передачі, повідомивши про це позикодавцю.
Сторони домовились, що розмір позики оцінюється також, в доларах США за курсом Національного банку України і сума грошових коштів, яка буде повернена, відповідно до умов договору, на день повернення, повинна відповідати розміру суми грошових коштів, що позичені, у перерахунку на долари США за курсом Національного банку України, на день підписання цього договору, тобто 150 000,00 дол. США.
Згідно з пунктами 4.1, 4.2 договору позики у випадку несвоєчасного або не в повному обсязі повернення суми позики, позичальники сплачують позикодавцю неустойку у виді пені в розмірі один відсоток від суми заборгованості за кожен місяць прострочення.
За порушення грошового зобов`язання, на вимогу позикодавця, позичальник зобов`язується оплатити суму боргу, з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми заборгованості.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2022 року в справі № 761/21808/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задоволено частково. Стягнено із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 4 114 215,00 грн, три проценти річних у розмірі 45 650,87 грн, пеню розмірі 164 568,60 грн. Здійснено розподіл судових витрат.
Постановою Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року в справі № 761/21808/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2022 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року - скасовано. Ухвалено по справі нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 частково. Стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 борг в сумі 4 114 215,00 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
14 червня 2023 року відповідачі виконали в повному обсязі постанову Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року та сплатили позивачу суму коштів, яка з них була стягнута за судовим рішенням. Ця обставина встановлена судом першої інстанції, ця обставина не заперечувалась представниками сторін в судовому засіданні.
Судом апеляційної інстанції в постанові від 13 квітня 2023 року встановлено, що: «Отже, отримання позовної заяви відповідачами 06 жовтня 2021 року слід розцінювати як день пред`явлення позикодавцем вимоги про повернення позики відповідно до копії поштових конвертів (а/с 40,41 т. 1). Відповідно строк для обчислення пені за несвоєчасне повернення суми позики може визначатись лише з 07 листопада 2021 року».
Позиція Верховного Суду
Щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша, друга статті 533 ЦК України).
Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі.
За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18)).
Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (див. постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 760/15679/15 (провадження № 61-504св19)).
Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, постанову Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16, постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) зазначено, що: «оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти».
Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 09 червня 2021 року в справі № 361/4822/18 (провадження № 61-12756св19)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року в справі № 753/369/21 (провадження № 61-5785св23) вказано, що «оскільки апеляційний суд установив, що валютою зобов`язання між сторонами є гривня з вираженням її еквіваленту в іноземній валюті (доларах США), а відповідачка вказану обставину в касаційній скарзі не заперечувала, то втрати позивача в цій справі від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат слід відмовити саме в зв`язку з її безпідставністю».
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) зазначено, що: «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень».
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду позивач, крім іншого, просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь інфляційні втрати в розмірі 1 338 514,59 грн;
суди встановили, що:
- 09 січня 2020 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого відповідачі отримали в борг грошові кошти у розмірі 3 575 100,00 грн, що на день передачі грошових коштів, за курсом Національного банку України відповідає 150 000,00 дол. США;
- відповідно до пунктів 3.2., 3.3 договору позики сума позики підлягає поверненню позикодавцю, шляхом передання її позичальниками в готівковій формі, у визначеному позикодавцем місці, попередньо з три дні до фактичної передачі, повідомивши про це позикодавцю. Сторони домовились, що розмір позики оцінюється також, в доларах США за курсом Національного банку України і сума грошових коштів, яка буде повернена, відповідно до умов договору, на день повернення, повинна відповідати розміру суми грошових коштів, що позичені, у перерахунку на долари США за курсом Національного банку України, на день підписання цього договору, тобто 150 000,00 дол. США;
- згідно з пунктом 4.2 договору позики за порушення грошового зобов`язання, на вимогу позикодавця, позичальник зобов`язується оплатити суму боргу, з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від суми заборгованості;
- рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2022 року в справі № 761/21808/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задоволено частково. Стягнено із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 4 114 215,00 грн, три проценти річних у розмірі 45 650,87 грн, пеню розмірі 164 568,60 грн. Здійснено розподіл судових витрат. Надалі постановою Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року в справі № 761/21808/21 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2022 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року - скасовано. Ухвалено по справі нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 частково. Стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 борг в сумі 4 114 215,00 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат;
- 14 червня 2023 року відповідачі виконали в повному обсязі постанову Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року та сплатили позивачу суму коштів, яка з них була стягнута за судовим рішенням;
- у постанові Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року в справі № 761/21808/21, яка набрала законної сили, установлено, що: «[…] отримання позовної заяви відповідачами 06 жовтня 2021 року слід розцінювати як день пред`явлення позикодавцем вимоги про повернення позики відповідно до копії поштових конвертів (а/с 40,41 т. 1). Відповідно строк для обчислення пені за несвоєчасне повернення суми позики може визначатись лише з 07 листопада 2021 року»;
суд першої інстанції вказав, що позивачем визначено період, за який слід стягнути зазначену суму, а саме з 07 листопада 2021 року до 25 травня 2023 року. Проте під час пред`явлення вимог, зокрема про стягнення інфляційних втрат, позивач не врахував положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Тому суд першої інстанції зробив висновок про часткове задоволення позовних вимог та стягнення, крім іншого, інфляційних втрат у розмірі 179 652,60 грн за період з 07 листопада 2021 року до 23 лютого 2022 року включно, виходячи з суми основної заборгованості в розмірі 4 114 215,00 грн, яка визначена судом в справі № 761/21808/21 як заборгованість за договором позики;
суд апеляційної інстанції з висновком суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат не погодився та вказав, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти;
апеляційний суд правильно врахував, що сума основної заборгованості за договором позики визначена у постанові Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року в справі № 761/21808/21 у розмірі в 4 114 215,00 грн (національній валюті України - гривні), із урахуванням еквіваленту у доларах США. Таким чином, ухваленням постанови Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року в справі № 761/21808/21, якою визначено розмір заборгованості за договором позики в національній валюті в розмірі 4 114 215,00 грн, засвідчено грошове зобов`язання відповідачів, яке у договорі містило еквівалент до валюти (доларів США). При цьому втрати позивача в цій справі від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються стягненням грошових коштів з урахуванням еквіваленту в іноземній валюті.
За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 179 652,60 грн за період з 07 листопада 2021 року до 23 лютого 2022 року. Отже, постанову суду апеляційної інстанції у відповідній частині слід залишити без змін.
Щодо позовної вимоги про стягнення пені
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України).
Згідно з статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 758/16162/19 про стягнення заборгованості за договором позики зазначено, що:
«у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)». У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64цс19, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, провадження № 14-360цс19, вказано, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
У справі, яка переглядається, судом установлено, що позивач просив стягнути з відповідача пеню за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 01 серпня 2017 року. Умовами договору позики, укладеного 01 серпня 2017 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником), передбачено зобов`язання ОСОБА_2 повернути позикодавцю борг до 30 травня 2018 року, а пеня нарахована позивачем після настання строку повернення позики. Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для стягнення з позичальника пені за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 01 серпня 2017 року, яка нарахована позикодавцем після настання строку платежу (повернення позики) - 30 травня 2018 року, немає, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позикодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17, провадження № 61-12636св21; від 02 серпня 2023 року у справі № 758/13264/19, провадження № 61-42св22. Наведена судова практика Верховного Суду щодо порядку обчислення пені є незмінною». 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2025 року у справі № 463/3981/22 зроблено висновок, що: «у кредитодавця/позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. З аналізу наведених постанов Верховного Суду вбачається, що сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, та такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договору строку згідно статті 625 ЦК України. Разом із тим, суди правильно вказали, що ОСОБА_1 позовних вимог до відповідачів про стягнення коштів, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, не заявляв. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 463/4501/18 (провадження № 61-14778св19), від 08 січня 2025 року у справі № 463/7183/22 (провадження № 61-17598св23) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Крім того, у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2024 року у справі № 463/2517/22 (провадження № 61-5646св24) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання колегія суддів погодилася із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову, та вказала, що позивач по суті тлумачить норми матеріального права на власний розсуд, а наведені ним у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів про відмову в позові. Отже, практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є незмінною».
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду позивач, крім іншого, просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь пеню в розмірі 740 558,70 грн;
суд першої інстанції вказав, що позивачем визначено період, за який слід стягнути суму пені, а саме з 07 листопада 2021 року до 25 травня 2023 року. Проте під час пред`явлення вимог про стягнення пені позивач не врахував положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Тому суд першої інстанції вважав, що вказані вимоги підлягають частковому задоволенню;
апеляційний суд зробив висновок про помилковість стягнення з відповідачів на користь позивача пені у розмірі 134 534,83 грн, адже аналіз положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та статей 1046, 1049 ЦК України свідчить про відсутність відповідних підстав;
проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що підстави для стягнення з позичальників пені за невиконання умов договору, яка нарахована позикодавцем за період з 07 листопада 2021 року до 23 лютого 2022 року, тобто після настання строку платежу (повернення позики) - 09 січня 2021 року відсутні, оскільки вона нарахована поза межами строку виконання зобов`язання, а в охоронних правовідносинах права та інтереси позикодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про скасування рішення суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачів на користь позивача пені у розмірі 134 534,83 грн, але помилився щодо мотивів відмови у задоволенні відповідної частини позовних вимог. Тому мотивувальну частину постанови апеляційного суду належить змінити у відповідній частині позовних вимог.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена частково без додержання норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат залишити без змін; а в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення пені змінити в мотивувальній частині.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки за результатом касаційного оскарження постанову апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення пені змінено у мотивувальній частині, а в частині вирішення вимог про стягнення інфляційних втрат залишено без змін, то підстав для здійснення нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 179 652,60 грн залишити без змін.
Постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення пені в розмірі 134 534,83 грн змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко