Справа № 309/5477/24 
Провадження № 1-кп/309/361/24

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2026 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді: ОСОБА_1 
за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хуст кримінальне провадження, що внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 22024070000000168 від 10.12.2024 року відносно :
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Березово Хустського району Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , одруженого, маючого на утриманні одну неповнолітню дитину, не працюючого, раніше не судимого, у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 332 КК України , –

За участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 
обвинуваченого ОСОБА_3 
адвоката ОСОБА_5 
В С Т А Н О В И В:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_3 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 27 жовтня 2024 року, вступив у злочинну змову з іншими, невстановленими під час досудового розслідування особами, досудове розслідування відносно яких триває, щодо участі у незаконному переправленні через державний кордон України, групи осіб у кількості чотирьох осіб призовного віку.
Так у другій половині жовтня 2024 року гр. України ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з метою їх подальшого незаконного переправляння через Державний кордон України, окремо один від одного прибули на територію Закарпатської області та поселилися в готелях на території Хустського району.
В подальшому ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 приблизно о 04 год. 00 год 28.10.2024, на транспортному засобі марки Vokswagen Jetta д.н.з. НОМЕР_1 , прибули за адресою: АДРЕСА_1 , тобто до місця проживання ОСОБА_3 , та надалі прослідували пішки до готелю «Лісова казка», з метою подальшого незаконного слідування через державний кордон з України в Румунію.
Діючи за попередньою змовою із невстановленими особами з метою незаконного переправлення осіб через Державний кордон України, близько 04 год. 20 хв. 28.10.2024, громадянин України ОСОБА_3 вирушив із місця свого проживання до готелю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за адресою: Хустський район, с. Велятино, урочище «Ігнатівська», поруч з яким, зустрів групу у складі чотирьох осіб, яких він мав намір незаконно переправити з України в Румунію.
Продовжуючи вчиняти дії, з метою сприяння у незаконному переправленні громадян України ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 через державний кордон України, громадянин України ОСОБА_3 почав супроводжувати вказаних вище 4 осіб, за заздалегідь спланованим маршрутом, у напрямку в 155-го прикордонного знаку що знаходиться в зоні відповідальності ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ІНФОРМАЦІЯ_5 , для подальшого їх незаконного слідування через Державний кордон України в Румунію.
Разом з тим, в ході в ході слідування до лінії Державного кордону на ділянці маршруту з гірською лісовою місцевістю гр. ОСОБА_6 відстав від групи та втратив орієнтування на місцевості і близько 11 год. 35 хв. 28.10.2024 був затриманий військовослужбовцями Державної прикордонної служби України, в напрямку в 156-го прикордонного знаку що знаходиться в зоні відповідальності ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ІНФОРМАЦІЯ_5 , (територія Вишківської ОТГ Хустського району Закарпатської області).
Поряд з цим, продовжуючи вчиняти дії, спрямовані на реалізацію злочинного умислу спрямованого на незаконне переправлення через Державний кордон України громадян України ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , громадянин України ОСОБА_3 , супроводив вищевказаних осіб на відстань близько 300-400 м. до лінії Державного кордону України, де вказав їм чіткий напрямок їх подальшого руху, а також надав вказівки та поради щодо безперешкодного незаконного перетину Державного кордону України на напрямку 155 прикордонного знаку, що знаходиться в зоні відповідальності ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ІНФОРМАЦІЯ_5 , (територія Вишківської ОТГ Хустського району Закарпатської області). Разом з цим, згідно повідомлення румунської Сторони, близько 09 год 40 хв. 28.10.2024 року працівники прикордонної поліції Румунії прикордонного посту «Тарна Маре» виявили та затримали 3-х осіб чоловічої статі на напрямку 155 прикордонного знаку.
Таким чином ОСОБА_3 обвинувачується у сприянні незаконному переправленню осіб через державний кордон України шляхом надання порад, вказівок, вчинене щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченому ч. 2 ст. 332 Кримінального кодексу України.
В судовому засіданні ОСОБА_3 після роз`яснення йому обвинувачення, свою вину у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 332 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся . Суду ствердив, що за в середині жовтня 2024 р. йому подзвонив його знайомий і попросив допомогти чотирьом особам, які приїдуть зранку до нього додому 28 жовтня 2024 р., а саме показати короткий маршрут до кордону з Румунією. На дану пропозицію він погодився, оскільки не міг відмовити цьому знайомому. Зранку 28 жовтня 2024 р. близько 4 год йому передзвонив цей знайомий і сказав , що ці люди неподалік його будинку. Вийшовши з будинку він побачив чотирьох чоловік , які стояли біля підйомника комплексу « Лісова Казка». Підійшовши до цих людей , він разом з ними пішов в гору. Підійшовши на відстань приблизно 500 метрів до державного кордону , він показав цим людям стежку, якими ходять звірі, якою їм необхідно слідувати до кордону, а сам пішов додому. Він усвідомлював , що ці люди бажають незаконно перетнути кордон, і що він їм сприяє у цьому. Про вчинене відверто дуже шкодує, просить суд суворо не карати 
Підсудний згідний з доказами зібраними відносно нього органами досудового слідства і вважає за недоцільне дослідження їх в судовому засіданні, так як вину у вчиненому злочині повністю визнає, зміст та значення ст. 349 КПК України йому зрозумілі.
Покази ОСОБА_10 в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
За таких обставин, суд переконавшись, що учасники процесу вірно розуміють зміст обставин провадження, відсутності сумнівів в добровільності їх позицій, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.2 ст. 332 КК України, за вище встановлених обставин.
З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч.2 ст.332 КК України оскільки він своїм діями сприяв незаконному переправленню осіб через державний кордон України шляхом надання порад, вказівок, вчинене щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Відповідно до ст.. 12 КК України кримінальне правопорушення , яке передбачено ч. 2 ст. 332 відноситься до тяжких злочинів 
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання. Також суд враховує, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 66 КК України обставинами , які пом`якшують покарання – визнання вини та щире каяття. 
Обставини передбачені ст. 67 КК України, що обтяжують покарання - судом не встановлено. 
Відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).
В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].
Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022)
Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.
Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).
Відповідно до досудової доповіді, складеної Хустським районним відділом філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області від 28 квітня 2025 року, на підставі характеризуючих даних, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній, можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення чи обмеження волі можливе та не становить небезпеки для суспільства у тому числі для окремих осіб.
Виходячи з обставин справи, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу підсудного, а саме те, що підсудний вину свою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, зробив переоцінку своєї поведінки, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні одну неповнолітню дитину та хвору дружину, є учасником бойових дій, раніше не судимий, враховуючи досудову доповідь від 28.04.2025 р., позицію прокурора щодо необхідної міри покарання, а саме позбавлення волі на строк п`ять років із позбавленням права займати посади в правоохоронних органах із застосуванням ст. 75 КК України строком на один рік, суд приходить до висновку про можливість виправлення і перевиховання підсудного без відбування покарання і звільнення його від покарання, з випробуванням, тобто застосувати до підсудного ст. 75 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. 
Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12» зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Речові докази у кримінальному провадженні слід вирішити в порядку передбаченому ст. 100 КПК України. 
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні. 
Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у кримінальному провадженні, обвинуваченому враховуючи вимоги ст. ст. 131-132, 177, 178 КПК України суд не убачає підстав для його визначення на цей час.
Керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376,615 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 332 КК України та призначити йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк 1 (один) рік. 
На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, який суд визначає в три роки , не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_3 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Речові докази у даному кримінальному провадженні – мобільний телефон марки «Nokia» серійний номер НОМЕР_2 з карткою мобільного оператора НОМЕР_3 , мобільний телефон марки « Redmi note 11 Pro» ІМЕІ 1: НОМЕР_4 з карткою мобільного оператора НОМЕР_5 ; два пластикові тримачі для сім-карток мобільних операторів «Київстар» із мобільними номерами « НОМЕР_6 » та « НОМЕР_7 » ; прилад нічного бачення в корпусі чорного кольору; тепловізор у корпусі чорно-сірого кольору із написом «HIKMICRO OWL» з одного боку та «HIKMICRO OH35» іншого боку; відеореєстратор для камер зовнішнього відеоспостереження EZ-IP S/N 5A033E7PAZ05A63 разом з блоком живлення після вступу вироку в законну силу повернути власнику ОСОБА_3 
Арешт, який накладений на речові докази відповідно до ухвали слідчого судді від 13 листопада 2024 року - скасувати
На вирок може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду через Хустський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення, а засудженим в той же строк з моменту вручення копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а копія вироку обвинуваченому та прокурору підлягає врученню негайно після проголошення.

Суддя Хустського
районного суду ОСОБА_1