ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" квітня 2026 р. Справа № 910/15022/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Шапрана В.В.
суддів: Буравльова С.І. 
Андрієнка В.В. 

секретар Місюк О.П.
за участю
представників: позивача - Накоп`юк Я.В.;
відповідача - Григор`єв І.В.
розглянувши апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026
та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2026
у справі №910/15022/25 (суддя - Плотницька Н.Б.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард»
до Акціонерного товариства «Українська залізниця»
про зобов`язання внести зміни до особового рахунку.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» звернулося з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання внести зміни до особового рахунку позивача №2829531 шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 153479,28 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем відвантажено, а відповідачем прийнято до перевезення 50 вагонів пшениці у складі одного маршрутного поїзда №426502 зі станції Андріяшівка на станцію Одеса-Порт (експ.), що підтверджується, зокрема, графами 7, 19, 20, 29 та 64 перевізного документа №44569036. Водночас, на станції Андріяшівка за час накопичення маршрутного поїзда №426502 позивачу нараховано збір за зберігання вантажів у вагонах у розмірі 153479,28 грн з ПДВ, що підтверджується накопичувальною карткою №06100062 та переліком №20221007. Разом з цим, позивач вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування збору за зберігання вантажів при накопиченні маршрутного поїзда №426502, а тому грошові кошти у розмірі 153479,28 грн набуті відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню на особовий рахунок позивача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 відкрито провадження у справі №910/15022/25 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі №910/15022/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» задоволено повністю.
09.03.2026 до суду першої інстанції Товариством з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» подано клопотання про розподіл судових витрат, відповідно до якого позивач просив стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17743,55 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 у справі №910/15022/25 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» задоволено та стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17743,55 грн.
Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2026, Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи та наданим документам, судом не повністю досліджені докази, порушені норми матеріального права та неправильно застосовані норми процесуального права.
Аргументи скаржника зводяться до наступного:
- при прийнятті рішення судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що при спірному перевезенні послуга з накопичення вагонів позивачу не надавалася, враховуючи не подання останнім документів відповідно до вимог додатку 1-4 до договору, а саме: не надано замовлення про надання послуг з накопичення вагонів за формою, наведеною у додатку 2-5 договору; не було направлено звернення із зазначенням бажаних станцій накопичення та максимальної кількості вагонів, що може бути накопичено на кожній з них; не були надані щомісячні заявки на накопичення вагонів;
- подання позивачем плану перевезень за формою ГУ-12 не може розглядатися як замовлення послуги з накопичення вагонів, а висновок суду першої інстанції про протилежне ґрунтується на неправильному застосуванні умов договору та неправильному розумінні правової природи зазначених документів.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі №910/15022/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі №910/15022/25, призначено її до розгляду на 21.04.2026, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву.
30.03.2026 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. У відзиві позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, що становить 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Позивач зазначив, що докази понесення таких витрат будуть надані суду впродовж п`яти днів після ухвалення рішення апеляційним судом.
Також, не погоджуючись з додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 у справі №910/15022/25, Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання про розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та порушено норми процесуального права.
За доводами відповідача, дана справа не є складною, містить невеликий обсяг та однозначний характер доказів, які потрібно було дослідити представнику позивача, а отже представник позивача не витратив на дану справу значний обсяг часу. Також скаржник вказує на те, що «гонорар успіху» не є складовою витрат на професійну правничу допомогу, а тому суд першої інстанції неправомірно поклав витрати в сумі 10743,55 грн на відповідача.
Відповідно до протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 апеляційну скаргу на додаткове рішення у справі №910/15022/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.
До суду 30.03.2026 та 01.04.2026 від представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» та Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшли клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, які ухвалою від 02.04.2026 задоволено.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2026, об`єднано в одне провадження зі скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026, призначено до розгляду на 21.04.2026, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву.
09.04.2026 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» просить залишити її без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення - без змін. У відзиві позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом апеляційної скарги на додаткове рішення, що становить 1000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Позивач зазначив, що докази понесення таких витрат будуть надані суду впродовж п`яти днів після ухвалення рішення апеляційним судом.
У призначене судове засідання 21.04.2026 з`явилися представники сторін та надали пояснення по суті апеляційних скарг, після чого судом досліджено докази та заслухано виступи в судових дебатах.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи вбачається, що 06.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» (замовник) та Акціонерним товариством «Українська залізниця» (перевізник) шляхом прийняття в цілому пропозиції укладений договір №43-41564379/2020-001 про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, предметом якого є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних із організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг і проведення розрахунків за ці послуги.
12.09.2022 Акціонерним товариством «Українська залізниця» оприлюднено нову редакцію договору, яка введена в дію з 12.09.2022.
Згідно з п. 1.4 договору надання послуг за договором може підтверджуватись одним з таких документів: накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу, іншими документами.
Відповідно до пункту 1.5 договору договір є публічним, за яким перевізник бере на себе обов`язок здійснювати надання послуг, пов`язаних з організацією та здійсненням перевезення вантажів залізничним транспортом загального користування кожному, хто до нього звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх замовників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно з підп. 2.1.4 п. 2.1 договору замовник зобов`язаний сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні перевізнику за договором, з сум внесеної передоплати за кодом платника.
Підпунктом 2.1.7 п. 2.1 договору встановлено, що замовник зобов`язаний у строки, встановлені розділом 4 договору, підписувати акти звіряння розрахунків, зведені відомості. Підписувати не пізніше двох робочих днів від дати надання послуг накопичувальні картки зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу) форми ФДУ-92, відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомості плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу форми ГУ-46а.
Відповідно до підп. 2.2.5 п. 2.2 договору замовник має право вільно обирати потрібні йому послуги з переліку запропонованого перевізником, у тому числі, з числа визначених договором. Умови договору не покладають на замовника обов`язок замовляти послуги використання власних вагонів перевізника.
Згідно з підп. 2.3.2 п. 2.3 договору перевізник зобов`язаний приймати до перевезення вантажі у вагонах (контейнерах) замовника або у власних вагонах (контейнерах) перевізника, надавати власні вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками замовника згідно інформації, розміщеної у Системі планування перевезень, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається у додатках до договору та Збірнику тарифів.
Перевізник зобов`язаний відкрити для проведення розрахунків і обліку сплачених сум для замовника особовий рахунок з наданням коду платника, а також присвоїти замовнику код вантажовідправника/вантажоодержувача. Надані коди зазначаються перевізником в інформаційному повідомленні про укладення договору в порядку, визначеному в п. 1.9 договору. Вести облік попередньої оплати, нарахованих і сплачених сум за здійснені перевезення і надані послуги, пов`язані з перевезенням вантажу та надавати замовнику відповідні розрахункові документи в електронній формі (підпункти 2.3.3 та 2.3.4 п. 2.3 договору).
На виконання підп. 2.3.3 п. 2.3 договору для проведення розрахунків і обліку сплачених сум для Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» відкрито особовий рахунок з наданням коду платника №2829531.
Згідно з підп. 2.3.5 п. 2.3 договору перевізник зобов`язаний складати документи, передбачені пунктами 1.3, 1.4 та розділом 4 договору, щодо нарахування сум платежів.
Визначення «первинні документи» наведено у п. 1.3 договору та означає, що це документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення, зокрема: перевізні документи, зведена відомість, накопичувальна картка, відомість плати за користування вагонами та контейнерами, за подання, забирання вагонів та маневрову роботу, інші.
Розмір провізних платежів за перевезення вантажу у вагонах замовника та вагонах залізниць інших держав, додаткових зборів з перевезення, розраховується за ставками і тарифами, які визначаються у відповідності до умов Збірника тарифів (п. 3.1 договору).
Згідно з п. 4.1 договору розрахунки за здійснюються через філію «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Пунктом 4.2 договору передбачено, що оплата послуг здійснюється в національній валюті України на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання перевізника, вказаний у розділі 15 договору.
Відповідно до п. 4.5 договору щодобово, упродовж періоду виконання договору, перевізник надає замовнику переліки перевізних документів в електронному вигляді, які відображають облік коштів, перерахованих та витрачених замовником на виконання договору за звітну добу.
У п. 8.1 договору сторони домовились про використання електронного документообігу. Для організації електронного документообігу використовуються виключно власні інформаційні системи перевізника.
Пунктом 8.8 договору передбачено, що у випадку судового розгляду справи чи виникненні претензійної практики використовується візуальне відображення електронних документів на папері.
Також, згідно з п. 9.4 договору зміни (доповнення) до договору перевізник здійснює шляхом викладення в новій редакції договору в цілому або окремих його частин та їх оприлюднення на веб-сайті http://uz-cargo.com/ з накладенням КЕП. Зміни до договору, в тому числі ставки плати, коефіцієнти та інші умови платежів, вступають в дію через 30 календарних днів від дня їх оприлюднення або пізніше, якщо це вказано в повідомленні про оприлюднення. Зміни до договору, які зменшують розмір провізних платежів, ставок, коефіцієнтів та інших розрахункових величин, також можуть вступати в дію раніше ніж 30 календарних днів від дня їх оприлюднення.
Пунктом 9.6 договору визначено, що його умови мають пріоритет (вищу силу) над іншими правочинами, укладеними між сторонами. У випадку наявності суперечностей між договором та такими іншими правочинами, виконанню підлягатимуть умови, встановлені договором.
Відповідно до п. 12.1 договору він діє з дня укладення, але не раніше дати введення в дію, що визначається перевізником в повідомленні про оприлюднення договору, здійсненого на веб-сайті http://uz-cargo.com/, та діє до його припинення. Дата введення в дію не може бути раніше 30 днів з дня оприлюднення договору.
Згідно з п. 14 договору невід`ємною частиною договору є додатки, зокрема додаток 1-4 «Умови накопичення вагонів».
Відповідно до п. 14.1 договору у випадку, якщо додатками до договору визначені умови інші ніж в основному тексті договору, такі умови додатків мають переважну силу над умовами основного тексту договору.
Так, приписами додатку 1-4 встановлено, зокрема, що: на окреме замовлення перевізник надає послуги замовнику з накопичення порожніх та/або з вантажем власних вагонів перевізника та/або вагонів замовника на коліях загального користування станцій накопичення для відправлення їх групами, маршрутними поїздами або контейнерними поїздами на станції призначення (накопичення вагонів) (п. 1 додатку 1-4).
Станціями накопичення можуть бути станції відправлення та/або станції на шляху прямування вагонів до станції призначення (п. 2 додатку 1-4).
Згідно з п. 3 додатку 1-4 для організації накопичення вагонів замовник направляє для погодження перевізником звернення із зазначенням бажаних станцій накопичення та максимальної кількості вагонів, що може бути накопичено на кожній з них. Строк розгляду перевізником такого звернення становить не більше ніж 15 робочих днів. За результатом розгляду звернення замовника перевізник інформує про можливість накопичення вагонів із зазначенням станцій накопичення та кількості вагонів, що може бути накопичено на них, або надає обґрунтовану відмову.
В межах узгоджених станцій накопичення та кількості вагонів, що може бути накопичено, замовник щомісячно надає перевізнику на такі станції накопичення заявки на накопичення вагонів із зазначенням: станції накопичення; граничної кількості вагонів для накопичення; розподілу для накопичення вагонів за їх видами, різновидом вантажу, станції призначення; періоду дії такої заявки (п. 4 додатку 1-4).
Відповідно до п. 5 додатку 1-4 до договору на станціях накопичення на шляху прямування перевізник контролює накопичення вагонів відповідно до заявки замовника для подальшого формування поїзду та відправлення на станцію призначення.
Згідно з п. п. 6 та 7 додатку 1-4 до договору початком накопичення вагонів є: на шляху прямування порожніх та/або з вантажем - прибуття вагонів на станцію накопичення; на станції відправлення - момент фактичної передачі замовником вагонів перевізнику. Часом закінчення накопичення вагонів є: на шляху прямування порожніх та/або з вантажем - формування поїзду з таких вагонів; на станції відправлення - приймання останнього вагону перевізником.
Час перебування вагонів на коліях загального користування станції накопичення відображається в акті загальної форми ГУ-23 (п. 8 додатку 1-4).
Відповідно до п. 9 додатку 1-4 до договору за послугу з накопичення вагонів замовник сплачує:
- плату за вільним тарифом «Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу» відповідно до додатку 1-1 до договору. При нарахуванні такої плати 1 вагоно-доба розраховується з округленням неповної доби (24 години від початку накопичення) до повної (24 години до закінчення накопичення);
- за затримку вагонів замовника: платежі, пов`язані з затримкою вантажу на шляху прямування з вини замовника, згідно зі Збірником тарифів та Правилами перевезення вантажів;
- за затримку власних вагонів перевізника: платежі, пов`язані з затримкою вантажу на шляху прямування з вини замовника, згідно зі Збірником тарифів та Правилами перевезення вантажів та п. 3.4 Договору. Плата за маневрову роботу під час надання послуг з накопичення замовнику не нараховується.
Згідно з п. 10 додатку 1-4 нарахування платежів відбувається на станції накопичення за накопичувальною карткою ФДУ-92, відомістю плати за користування вагонами ГУ-46 з коду платника замовника, яким замовлено надання такої послуги.
Відповідно до п. 11 додатку 1-4 перевізник не несе відповідальності за втрату якості вантажу під час надання послуги з накопичення вагонів.
Перевізник, у разі виникнення технічної або технологічної неможливості надання послуги, має право призупинити надання послуг в односторонньому порядку, письмово повідомивши про таке замовника (п. 13 додатку 1-4).
З матеріалів справи вбачається, що 14.09.2022 залізницею проведено аукціон щодо продажу послуги з використання 50 вагонів у складі одного маршрутного поїзда (зерновози).
Відповідно до протоколу електронного аукціону №RCE001-UA-20220912-82723 Товариство з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» визнано переможцем аукціону.
З метою забезпечення здійснення перевезення маршрутним поїздом та з урахуванням приписів додатку 1-4 до договору Товариством з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» за допомогою власних інформаційних систем перевізника подано замовлення на перевезення на жовтень 2022 року, зокрема додатковий план перевезень за формою ГУ-12 №2710 щодо відвантаження зі станції Андріяшівка на станцію Одеса-Порт (експ.) пшениці у кількості 54 вагони.
Залізницею узгоджено замовлення, що підтверджується відсутністю відмови залізниці (п. 3 додатку 1-4 до договору) та фактом подачі вагонів під навантаження.
Надалі Товариством з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» відвантажено, а залізницею прийнято до перевезення 50 вагонів пшениці у складі одного маршрутного поїзда №426502 зі станції Андріяшівка на станцію Одеса-Порт (експ.), що підтверджується, зокрема, графами 7, 19, 20, 29 та 64 перевізного документа №44569036, відомістю вагонів до нього та витягом з АРМ вантажовідправника.
Відповідно до п. 1.3 договору маршрутний поїзд - вантажний поїзд, одночасно пред`явлений до перевезення замовником, який відповідає установленій перевізником масі та/або довжині та прямує без переробки на одну станцію призначення/вихідну станцію. Маршрутний поїзд може бути оформлений одним або декількома перевізними документами.
Водночас, станцією Андріяшівка за час накопичення маршрутного поїзда №426502 нараховано Товариству з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» збір за зберігання вантажів у вагонах у розмірі 153479,28 грн з ПДВ, що підтверджується накопичувальною карткою №06100062 та переліком №20221007.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що зважаючи на норми чинного законодавства, відповідач надав Товариству з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» послугу з накопичення вагонів, однак згідно накопичувальної картки позивачу нарахований збір за зберігання, на підставі чого в наступному списані грошові кошти з особового рахунку в сумі 153479,28 грн. Зважаючи на те, що вказана сума списана безпідставно, Товариство з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард», звертаючись з даним позовом, просило зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» внести зміни до особового рахунку №2829531 шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 153479,28 грн. В обґрунтування своєї позиції позивач також посилався на висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 01.02.2024 у справі №915/305/22 та 09.04.2024 у справі №915/5/23.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказував на наступне:
- оскільки завантажені вагони простоювали з вини замовника, а саме у зв`язку з оформленням перевізних документів відправником, відповідачем нарахований позивачу збір за зберігання вагонів згідно з п. 9 Правил зберігання вантажів;
- перевізником не надавалась послуга з накопичення вагонів на станції відправлення Андріяшівка, оскільки позивачем всупереч п. 3 додатку 1-4 до договору не направлено для погодження перевізником звернення із зазначенням бажаних станцій накопичення та максимальної кількості вагонів, що може бути накопичено на кожній з них, та не отримано за результатом розгляду такого звернення інформації про можливість накопичення вагонів із зазначенням станцій накопичення та кількості вагонів, що може бути накопичено на них. Крім того, в переліках №№20221007 та 20221008 від 08.10.2022 відсутня така підстава стягнення відповідачем з позивача грошових коштів, як послуга «накопичення вагонів»;
- оскільки накопичувальна картка №06100062 була сформована 06.10.2022 та підписана позивачем без заперечень, то при пред`явленні даного позову позивачем пропущений встановлений ст. 136 Статуту залізниць України шестимісячний строк для подання позову, клопотання про поновлення якого останнім не заявлено.
Суд першої інстанції, задовольняючи заявлені позовні вимоги, дійшов наступних висновків:
- у період накопичення вагонів з вантажем з метою формування відповідачем маршрутного поїзду у останнього не було підстав застосовувати матеріальну відповідальність до позивача за зберігання вантажу на коліях загального користування на суму 153479,28 грн, оскільки у цей час здійснювалось накопичення вагонів з вантажем у відповідності до умов додатку 1-4 до договору з метою формування відповідачем маршрутного потягу;
- правовідносини сторін з накопичення вагонів для відправлення їх маршрутним поїздом мають невід`ємну складову - перебування вагонів з вантажем на коліях загального користування протягом часу накопичення до приймання останнього вагона. Іншими словами, врегульована додатком 1-4 послуга накопичення вагонів фактично передбачає затримку окремих вагонів на певний час з метою формування маршрутного поїзда. Додатком 1-4 не передбачено стягнення додаткової плати за зберігання вантажу у межах послуги накопичування вагонів, оскільки ця складова вартості включена до плати за відповідну послугу;
- пунктом 7.4 договору визначено, що належним способом захисту в судовому порядку прав та інтересів замовника щодо відображення перевізником в особовому рахунку використання коштів (провізних платежів, неустойки, відшкодування збитків, інших) є відновлення становища, яке існувало до їх порушення - внесення відповідних змін до особового рахунку позивача про зарахування коштів на нього;
- оскільки спірні грошові кошти фактично були списані не на виконання умов договору, заявлений позов не може бути визнаний як такий, що випливає з перевезення, а отже встановлені ст. ст. 134 та 136 Статуту залізниць України спеціальні строки позовної давності до таких вимог не застосовуються, а позов поданий в порядку приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), до якого застосовується загальний строк позовної давності, який позивачем не пропущений;
- крім того, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, перебіг позовної давності, визначений цим кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Після ухвалення судового рішення Товариством з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» подано клопотання про розподіл судових витрат, відповідно до якого позивач просив стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17743,55 грн.
Суд першої інстанції у додатковому рішенні, задовольняючи клопотання позивача, виснував, що відповідачем не доведено те, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката є неспівмірним з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціною позову. Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання професійної правничої допомоги, приймаючи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат на професійну правничу допомогу, ціну позову, рівень складності, характер спору та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, а також їх значення для спору, суд першої інстанції дійшов висновку, що клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню в повному обсязі.
Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо наявності підстав для задоволення позову, а також щодо покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо розгляду спору по суті та апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026.
Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України, що діяв на момент укладення договору та надання послуги з накопичення вагонів, як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.
Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).
Статтею 306 ГК України передбачено, що перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами (частина перша). Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі (частина друга). Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.
Статтею 908 ЦК України передбачено, що перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Згідно зі ст. 909 ЦК України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної.
Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами (ч. 5 ст. 307 ГК України).
Згідно з «Загальними положеннями» Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 (далі - Статут), накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.
Статут залізниць України визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом (ст. 2 Статуту).
На підставі цього Статуту Мінтранс затверджує Правила перевезення вантажів (ст. 5 Статуту).
Статтями 22 та 23 Статуту передбачено, що за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Під час перевезення масових вантажів у випадках, передбачених правилами, допускається оформлення однієї накладної (комплекту перевізних документів) на перевезення цілого маршруту або групи вагонів чи комплекту контейнерів.
Як встановлено судом першої інстанції, 06.10.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» відправило залізницею зі станції відправлення Андріяшівка 50 вагонів пшениці у складі одного маршрутного поїзда №426502, що підтверджується відповідною залізничною накладною №44569036.
З переліку №20221007 вбачається, що станцією Андріяшівка за час накопичення маршрутного поїзда №426502 нараховано Товариству з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» збір за зберігання вантажів у вагонах у розмірі 153479,28 грн з ПДВ.
Положеннями додатку 1-4 до договору встановлено, зокрема, що на окреме замовлення перевізник надає послуги замовнику з накопичення порожніх та/або з вантажем власних вагонів перевізника та/або вагонів замовника на коліях загального користування станцій накопичення для відправлення їх групами, маршрутними поїздами або контейнерними поїздами на станції призначення (накопичення вагонів) (п. 1).
Станціями накопичення можуть бути станції відправлення та/або станції на шляху прямування вагонів до станції призначення (п. 2 додатку 1-4).
Відповідач стверджує, що ним не надавалася послуга з накопичення вагонів на станції відправлення Андріяшівка, оскільки позивачем всупереч п. 3 додатку 1-4 не направлено для погодження перевізником звернення із зазначенням бажаних станцій накопичення та максимальної кількості вагонів, що може бути накопичено на кожній з них, та не отримано за результатом розгляду такого звернення інформації про можливість накопичення вагонів із зазначенням станцій накопичення та кількості вагонів, що може бути накопичено на них. Крім того, в переліках №№20221007 та 20221008 від 08.10.2022 відсутня така підстава стягнення відповідачем з позивача грошових коштів, як послуга «накопичення вагонів».
Однак, відповідно до п. 2.6 Правил розрахунків перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику.
Тобто, складання перевізних документів та накопичувальних карток є прерогативою саме Акціонерного товариства «Українська залізниця», а тому не включення послуги з накопичення вагонів для оплати замовником не може означати, що така послуга фактично не була надана.
Натомість, як убачається із матеріалів справи, зокрема відомості №06100006 плати за користування вагонами, перевізник надав Товариству з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» під завантаження вагони, які були прийняті залізницею в період з 02.10.2022 до 06.10.2022 та, як зазначено в примітках до кожного вагону, входять до складу маршрутного поїзда.
Крім того, у п. 29 накладної №44569036 від 06.10.2022 вказано, що дана відправка є групова/маршрутна, у п. 19 - загальна кількість вагонів 50, а згідно п. 7 вказано, на підставі яких заяв відправника здійснюється вказане перевезення вантажу.
Вказане узгоджується із поданим Товариством з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» додатковим планом перевезень за формою ГУ-12 №2710 щодо відвантаження зі станції Андріяшівка на станцію Одеса-Порт (експ.) пшениці у кількості 54 вагони.
Отже, відповідач надав позивачу згідно договору послугу з накопичення вагонів, який мав ознаку «маршрутний» та за попередньою заявкою, без отримання якої не міг бути сформований маршрутний поїзд.
Згідно з п. п. 6 та 7 додатку 1-4 до договору початком накопичення вагонів є: на шляху прямування порожніх та/або з вантажем прибуття вагонів на станцію накопичення; на станції відправлення момент фактичної передачі замовником вагонів перевізнику. Часом закінчення накопичення вагонів є: на шляху прямування порожніх та/або з вантажем формування поїзду з таких вагонів; на станції відправлення приймання останнього вагону перевізником.
Пунктом 8 додатку визначено, що час перебування вагонів на коліях загального користування станції накопичення відображається в акті загальної форми ГУ-23.
Відповідно до п. 9 додатку 1-4 до договору за послугу з накопичення вагонів замовник сплачує:
- плату за вільним тарифом «Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу» відповідно до додатку 1-1 до договору. При нарахуванні такої плати 1 вагоно-доба розраховується з округленням неповної доби (24 години від початку накопичення) до повної (24 години до закінчення накопичення);
- за затримку вагонів замовника: платежі, пов`язані з затримкою вантажу на шляху прямування з вини замовника, згідно зі Збірником тарифів та Правилами перевезення вантажів;
- за затримку власних вагонів перевізника: платежі, пов`язані з затримкою вантажу на шляху прямування з вини замовника, згідно зі Збірником тарифів та Правилами перевезення вантажів та п. 3.4 Договору. Плата за маневрову роботу під час надання послуг з накопичення замовнику не нараховується.
Згідно накладної №44569036 надані під завантаження вагони є власністю філії «Центр транспортної логістики» Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Жодних доказів на підтвердження того, що вказані вагони, що належать перевізнику, були затримані у зв`язку з затримкою вантажу на шляху прямування з вини замовника, а не у зв`язку із накопиченням вагонів, відповідачем суду не надано.
Так, згідно акту загальної форми ГУ-23 №654 від 06.10.2022 останній складений у зв`язку із затримкою вагонів, що пов`язана з оформленням вантажу після забирання їх з місць навантаження/вивантаження, вагони простоюють в очікуванні оформлення перевізних документів відправником, час початку затримки 02.10.2022 16 год. 50 хв., час закінчення затримки 06.10.2022 06 год. 35 хв.
Згідно акту загальної форми ГУ-23 №655 від 06.10.2022 останній складений у зв`язку із затримкою вагонів, що пов`язана з оформленням вантажу після забирання їх з місць навантаження/вивантаження, вагони простоюють в очікуванні оформлення перевізних документів відправником, час початку затримки 03.10.2022 16 год. 20 хв., час закінчення затримки 06.10.2022 06 год. 35 хв.
Згідно акту загальної форми ГУ-23 №656 від 06.10.2022 останній складений у зв`язку із затримкою вагонів, що пов`язана з оформленням вантажу після забирання їх з місць навантаження/вивантаження, вагони простоюють в очікуванні оформлення перевізних документів відправником, час початку затримки 04.10.2022 12 год. 20 хв., час закінчення затримки 06.10.2022 06 год. 35 хв.
Саме на підставі цих актів станцією Андріяшівка за час накопичення маршрутного поїзда №426502 нараховано Товариству з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» збір за зберігання вантажів у вагонах у розмірі 153479,28 грн з ПДВ.
Разом з тим, як вбачається з відомості №06100006 плати за користування вагонами, перші вагони для формування маршрутного поїзда були прийняті залізницею 02.10.2022, а останні - 06.10.2022, що відповідно до п. п. 6 та 7 додатку 1-4 є часом початку та закінчення накопичення вагонів.
У постанові від 01.02.2024 у справі №915/305/22 Верховний Суд дійшов висновку, що накопичення вагонів з вантажем (маршрут) відбувалося на підставі договірних відносин, предметом яких є послуги, за які сплачується тариф, що вказує на відсутність такого елементу складу правопорушення як вина. За таких обставин п. п. 8 та 9 Правил нарахування збору за зберігання вантажу не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, так як затримка вагонів відбулась з обставин, що залежали від Акціонерного товариства «Українська залізниця», а саме наявність договірних відносин з накопичення вагонів на коліях Акціонерного товариства «Українська залізниця» з метою формування маршрутного потягу.
Також, у постанові від 09.04.2024 у справі №915/5/23 Верховний Суд дійшов висновку, що затримка вагонів під час їх накопичення для формування маршрутного поїзда не може вважатись одностороннім порушенням зобов`язань з боку відповідача, оскільки такі дії цілком відповідають умовам укладеного сторонами договору, який передбачає надання спеціальних послуг, та додатку 1-4 до нього.
З огляду на зазначене вище, оформлення/не оформлення окремої накладної на кожну групу вагонів з маршрутного потягу, або одного документа на весь маршрутний потяг ніяк не впливає на відправлення маршрутного потягу до моменту формування (накопичення) складу в 50 вагонів з вантажем.
Накопичення вагонів з вантажем (маршрут) у цьому випадку відбувається в межах договірних відносин (є предметом послуги, за яку сплачується тариф), отже, не може кваліфікуватись як «матеріальна відповідальність» та не має такого елементу, як вина відправника.
Щодо самого факту складення актів форми ГУ-23, то цей обов`язок сторін встановлено умовами п. 8 додатку 1-4, за яким час перебування вагонів на коліях загального користування станції накопичення відображається в акті загальної форми ГУ-23.
Тобто, актами загальної форми ГУ-23 №№654, 655 та 656 лише фіксувався час перебування вагонів на коліях загального користування, що також є предметом послуги «Накопичення вагонів з вантажем до 50 вагонів - маршрутний поїзд», оскільки кожен із вказаних актів відображає час, за який сплачується тариф.
Отже, формування маршрутного поїзда №426502 закінчилося 06.10.2022, після чого було сформовано накладну №44569036 від 06.10.2022.
Правовідносини з накопичення маршрутного поїзда з вантажем мають невід`ємну складову - перебування/накопичення вагонів з вантажем на коліях загального користування протягом часу накопичення до приймання останнього вагона перевізником (п. п. 6, 7 додатку 1-4 до договору), що водночас є предметом окремої послуги (додаток 1-4 до договору), а отже вагони не могли бути відправлені не тому, що немає документів, а тому що не сформовано 50 вагонів (маршрут).
За таких обставин, як вірно зазначено місцевим господарським судом, п. п. 8 та 9 Правил зберігання вантажів не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки затримка вагонів відбулася за обставин, що залежали від відповідача, а саме наявність договірних відносин з накопичення вагонів на коліях позивача з метою формування маршрутного поїзда.
Підсумовуючи викладене, варто зазначити, що правовідносини сторін з накопичення вагонів для відправлення їх маршрутним поїздом мають невід`ємну складову - перебування вагонів з вантажем на коліях загального користування протягом часу накопичення до приймання останнього вагона. Іншими словами, врегульована додатком 1-4 послуга накопичення вагонів фактично передбачає затримку окремих вагонів на певний час з метою формування маршрутного поїзда. Додатком 1-4 не передбачено стягнення додаткової плати за зберігання вантажу у межах послуги накопичування вагонів, оскільки ця складова вартості включена до плати за відповідну послугу.
Як наслідок, нарахування відповідачем в односторонньому порядку та списання грошових коштів у розмірі 153479,28 грн є неправомірним.
Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3 ст. 1212 ЦК України).
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).
Основна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17).
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №910/9072/17).
Отже, грошові кошти в сумі 153479,28 грн, нараховані відповідачем як збір за зберігання, та які в подальшому списані з особового рахунку позивача, вважаються безпідставно отриманими Акціонерним товариством «Українська залізниця».
Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Згідно з п. 7.4 договору перевезення належним способом захисту в судовому порядку прав та інтересів замовника щодо відображення перевізником в особовому рахунку використання замовником коштів (провізних платежів, неустойки, відшкодування збитків, інших), є відновлення становища, яке існувало до їх порушення - внесення відповідних змін до особового рахунку замовника про зарахування коштів на нього.
З урахуванням вищезазначеного, висновок Господарського суду міста Києва про наявність правових підстав для задоволення позову є обґрунтованим з огляду на встановлений факт безпідставного нарахування та списання з рахунку позивача збору за зберігання вантажу в розмірі 153479,28 грн і неповернення зазначених коштів відповідачем у добровільному порядку.
З приводу заяви позивача про застосування до спірних правовідносин спеціального строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.
За замістом ст. ст. 256 та 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Положеннями ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно ст. 258 ЦК України до окремих вимог встановлено позовну давність в один рік.
Частиною 3 ст. 925 ЦК України, яка є загальною нормою, визначено, що до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).
Відповідно до ст. 134 Статуту претензії до залізниць можуть бути заявлені протягом шести місяців.
Статтею 136 Статуту передбачено, що позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог ст. 134 цього Статуту.
Частиною п`ятою ст. 307 ГК України, яка кореспондується з ч. 4 ст. 909 та ст. 920 ЦК України, встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів за цими перевезеннями визначаються транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.
Отже, ст. ст. 134 та 136 Статуту є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу строку позовної давності за позовами щодо прострочення доставки вантажу.
З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у даній справі є вимога про зобов`язання відповідача внести зміни до особового рахунку позивача шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 153479,28 грн, а не пред`явлення перевізникові позову внаслідок прострочення доставки вантажу, а тому до даних правовідносин не підлягають застосуванню спеціальні строки позовної давності, встановлені ст. ст. 134 і 136 Статуту та ст. 315 ГК України.
До того ж, відповідно до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, перебіг позовної давності, визначений цим кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Як наслідок, колегія суддів вважає вірними висновки місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин спеціального строку позовної давності.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача, що фактично збігаються з доводами, викладеними в суді першої інстанції, апеляційним судом відхиляються з огляду на встановлені вище обставини справи.

Щодо розподілу між сторонами витрат позивача на професійну правничу допомогу та апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2026.
Як убачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» при поданні до суду позовної заяви вказало, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, складає 21000,00 грн.
09.03.2026 позивачем у відповідності до приписів ч. 8 ст. 129 ГПК України подано до суду першої інстанції клопотання про розподіл судових витрат шляхом стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» 17743,55 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Так, з наданих позивачем доказів вбачається, що 04.01.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» та Адвокатським об`єднанням «Право, бізнес і фінанси» укладений договір про надання правової допомоги №17-01.
07.07.2021 між сторонами укладено додаткову угоду №1, котрою внесено зміни до вищевказаного договору шляхом викладення його в новій редакції.
Відповідно до п. 1.1 договору клієнт доручає, а об`єднання бере на себе зобов`язання всіма законними методами та способами надавати клієнту правову допомогу у всіх справах, які пов`язані або можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів клієнта в обсязі та на умовах, передбачених даних договором.
Пунктом 1.2 договору визначено, що з метою здійснення захисту клієнта та представництва його інтересів об`єднання доручає здійснення усіх необхідних дій, пов`язаних з виконанням даного договору, адвокату Накоп`юку Ярославу Володимировичу.
Відповідно до п. 4.3 договору в редакції додаткової угоди №1 від 07.07.2021 вартість однієї години роботи адвоката становить 1000,00 гривень.
Згідно з п. 4.7 договору сторони домовилися про «гонорар успіху», якщо для клієнта прийнято позитивне рішення, розмір якого становить 7% від ціни позову.
За результатами надання правової допомоги складається акт виконаних робіт (наданих послуг), який підлягає підписанню клієнтом протягом трьох днів з моменту отримання. Акт вважається підписаним, а договір виконаним у повному обсязі у випадку, якщо протягом вказаного строку клієнт не заявить письмові вмотивовані заперечення (п. 4.10 договору).
02.12.2025 між сторонами складено та підписано акт виконаних робіт (наданих послуг) №17-01/644, згідно якого об`єднання надало клієнту юридичні послуги (правову допомогу), а саме складання позовної заяви, на які витрачено 5 годин, що становить 5000,00 грн.
Також, згідно акта виконаних робіт (наданих послуг) №17-01/677 від 06.03.2026 об`єднання надало клієнту юридичні послуги (правову допомогу) на загальну суму 12743,55 грн наступного змісту:
- складання відповіді на відзив - 2 години;
- «гонорар успіху» у розмірі 7% від ціни позову - 10743,55 грн.
Платіжними інструкціями №10442 від 02.12.2025 та №10994 від 06.03.2026 підтверджується факт оплати наданих послуг в повному обсязі.
З матеріалів справи також вбачається, що правнича допомога надавалася позивачу адвокатом Накоп`юком Я.В. на підставі ордеру серії СА №1142697 від 21.11.2025, виданого Адвокатським об`єднанням «Право, бізнес і фінанси».
Отже, наданими в сукупності доказами підтверджується факт надання позивачу під час розгляду даної справи в суді першої інстанції послуг з професійної правничої допомоги у розмірі 17743,55 грн.
Відповідач в суді першої інстанції просив відмовити у задоволенні клопотання позивача або зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до співмірного зі складністю справи, затраченим часом, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. В обґрунтування своєї позиції Акціонерне товариство «Українська залізниця» зазначило наступне:
- дана справа є малозначною, не являється складною і підготовка до її розгляду не потребує аналізу великої кількості норм чинного законодавства, значних затрат часу та зусиль, розглядалася у спрощеному провадженні без виклику сторін, враховуючи представництво адвоката Накоп`юка Я.В. в десятках аналогічних справ, заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, а відтак заяви по суті справи (позовна заява, відповідь на відзив на позовну заяву) у справі №910/15022/25 є однотипними з іншими аналогічними процесуальними документами, складеними адвокатом Накоп`юком Я.В. у справах про зобов`язання АТ «Укрзалізниця» внести зміни до особового рахунку шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми;
- вказаний у клопотанні розмір витрат на правову допомогу суперечить принципу співмірності з ціною позову, з огляду на обставини справи (предмет позову);
- розрахунок розміру витрат на правову допомогу має здійснюватися з урахуванням критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 126 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Частиною 8 ст. 129 ГПК України також визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Апеляційний суд вказує на те, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншого учасника справи, в разі наявності заперечень такої особи щодо співрозмірності заявленої суми компенсації, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
За наявності заперечень іншої сторони, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Водночас, згідно з правомірними висновками місцевого господарського суду, відповідачем не доведено те, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката є неспівмірним з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціною позову.
Беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання професійної правничої допомоги, принципи співмірності та розумності судових витрат на професійну правничу допомогу, ціну позову, рівень складності, характер спору та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, а також їх значення для спору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню в повному обсязі.
Вказані висновки суду першої інстанції є правомірними, такими, що узгоджуються з наданими позивачем докази, та не спростовані відповідачем у поданій апеляційній скарзі.
При цьому, колегія суддів вважає безпідставними аргументи скаржника з приводу того, що «гонорар успіху» не є складовою витрат на професійну правничу допомогу, а тому суд першої інстанції неправомірно поклав витрати в сумі 10743,55 грн на відповідача.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При встановленні розміру гонорару відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.
За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат.
З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Колегія суддів вказує на те, що відповідна сума 10743,55 грн, що визначена як «гонорар успіху», обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, тобто ухвалення позитивного рішення на користь клієнта, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. Водночас, відповідач не навів доводів та не надав доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача. При цьому загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором, складає 17743,55 грн, що не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.
Отже, включення до вартості послуг «гонорару успіху» та покладення його за результатами вирішення спору на відповідача не суперечить принципам відшкодування судових витрат, вимогам процесуального закону та обставинам справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг та розподіл судових витрат.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 у справі №910/15022/25 ухвалені з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» не підлягають задоволенню.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.
При цьому, розподіл витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 судом не здійснюється, оскільки сплата судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Законом України «Про судовий збір» не передбачена.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 у справі №910/15022/25 залишити без змін.
3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 покласти на Акціонерне товариство «Українська залізниця».
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 22.04.2026.

Головуючий суддя В.В. Шапран 

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко