справа № 991/2724/26
провадження №11-сс/991/269/26

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
АПЕЛЯЦІЙНА ПАЛАТА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року м.Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 , 
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника підозрюваної ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві апеляційну скаргу захисника підозрюваної ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 30 березня 2026 року про відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного рішення і встановлені судом обставини.
Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 30 березня 2026 року відмовлено у задоволенні скарги захисника підозрюваної ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на повідомлення про підозру.
Висновки слідчого судді щодо відмови у задоволенні скарги мотивовані тим, що повідомлення про підозру відповідає вимогам кримінального процесуального закону, містить належний виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та правову кваліфікацію, а надані стороною обвинувачення матеріали у своїй сукупності містять дані, які об`єктивно пов`язують підозрювану з обставинами, що досліджуються, та є достатніми для виправдання подальшого досудового розслідування. Водночас доводи сторони захисту щодо необґрунтованості підозри та недопустимості доказів слідчий суддя визнав такими, що стосуються оцінки доказів і підлягають перевірці під час судового розгляду, а не в порядку судового контролю, з огляду на що дійшов висновку про відсутність підстав для скасування повідомлення про підозру.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, захисник підозрюваної ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, за вимогами якої просив скасувати ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 30 березня 2026 року та постановити нову, якою скаргу на повідомлення про підозру задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначав, що слідчий суддя безпідставно відмовив у дослідженні доводів сторони захисту щодо незаконності отримання доказів, на яких ґрунтується підозра, та не надав оцінки обставинам, які, на думку сторони захисту, свідчать про її необґрунтованість.
Зокрема, захисник вказував, що підозра базується на доказах, отриманих із порушенням вимог КПК, у тому числі на висновку спеціаліста, який не є належним джерелом доказів, а також на похідному від нього висновку експерта.
Крім того, сторона захисту посилалася на результати повторної судово-економічної та товарознавчої експертиз, які, на її переконання, спростовують висновки сторони обвинувачення щодо розміру збитків.
Також захисник стверджував про відсутність у діях підозрюваної складу інкримінованого кримінального правопорушення та підстав вважати, що мала місце подія кримінального правопорушення, що у свою чергу свідчить про необґрунтованість повідомлення про підозру та є підставою для його скасування.
Крім того, в апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку апеляційного оскарження ухвали від 30 березня 2026 року, повний текст якої особа, яка подала апеляційну скаргу, отримала лише 07 квітня 2026 року.

Позиції учасників судового провадження.
Захисник підозрюваної ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити у повному обсязі з зазначених у ній підстав.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.
Підозрювана ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду не з`явилася, про поважні причини свого неприбуття суд не повідомила, а тому суд з урахуванням позиції її захисника згідно з положеннями ч.4 ст.405 КПК вважав за можливе розглянути апеляційну скаргу за її відсутності.

Мотиви суду.
Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.395 КПК апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу слідчого судді протягом п`яти днів з дня її оголошення.
У випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч.2 ст.376 КПК постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали (постанова ОП ККС ВС від 27 травня 2019 року у справі №461/1434/18, провадження №51-6470кмо18).
Разом з цим, пропущений із поважних причин строк має бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду (ч.1 ст.117 КПК).
Під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти неможливість особи подати апеляційну скаргу у визначений законом строк у зв`язку з такими обставинами, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.
У випадку необізнаності у заінтересованих осіб із мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч.1 ст.117 КПК (постанова ОП ККС ВС від 27 травня 2019 року у справі №461/1434/18, провадження №51-6470кмо18).
Резолютивну частину ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 30 березня 2026 року проголошено в день її постановлення. Апеляційну скаргу на зазначену ухвалу захисником надіслано 08 квітня 2026 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження, оскільки останній день оскарження (з урахуванням вихідних днів) - 06 квітня 2026 року. В той же час, повний текст оскаржуваної ухвали проголошено 06 квітня 2026 року, а її копію захисник отримав 07 квітня 2026 року.
Необізнаність із мотивами, викладеними в повному тексті ухвали, необхідність їх належного аналізу для обґрунтованого оскарження вищевказаного судового рішення, свідчить про наявність обставини, яка об`єктивно перешкоджала особі реалізувати своє право на апеляційне оскарження в межах визначеного процесуального строку та ускладнила можливість її своєчасного звернення з апеляційною скаргою. Тому, враховуючи наявність поважної причини пропуску строку на оскарження, колегія суддів вважає, що слід задовольнити клопотання захисника та поновити строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ч.1 ст.2 КПК).
У п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), з урахуванням практики якого у кримінальному провадженні в Україні має застосовуватися принцип верховенства права (ч.2 ст.8 КПК), надаючи тлумачення цілі п.1 ст.6 Конвенції в частині її застосування до кримінальних справ, зазначив, що відповідну норму розроблено з метою, зокрема, запобігання надто тривалому перебуванню обвинуваченої особи в стані невизначеності щодо своєї долі (п.5 частини «застосований закон» рішення від 10 листопада 1969 року у справі «Штеґмюллер проти Австрії» / Stogmuller v. Austria, заява №1602/62; п.71 рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Іванов проти України» / Ivanov v. Ukraine, заява №15007/02).
Оскільки поняття «обвинувачення» у кримінальній справі має автономне значення, яке не залежить від класифікації, що застосовується у внутрішньо-правових системах Держав-учасниць (п.30 рішення ЄСПЛ від 26 березня 1982 року у справі «Адольф проти Австрії» / Adolf v. Austria, заява №8269/78), то воно дійсне не лише при визначенні «кримінального» характеру обвинувачення, але й моменту, з якого існує таке «обвинувачення».
З точки зору «матеріально-правової», а не «формальної» концепції, передбаченої ст.6 Конвенції, «обвинувачення» можна визначити як «офіційне повідомлення відповідного державного органу, яке висловлює підозру у скоєнні кримінального правопорушення»; це визначення залежить також від наявності чи відсутності «важливих наслідків для становища [підозрюваного]» (п.42, 44, 46 рішення ЄСПЛ від 27 лютого 1980 року у справі «Девеєр проти Бельгії» / Deweer v. Belgium, заява №6903/75).
Отже, положення п.1 ст.6 Конвенції спрямовані на запобігання надто тривалому перебуванню в стані невизначеності щодо своєї долі, зокрема, такої особи, яку відповідно до КПК поінформовано про підозру щодо неї чи заарештовано за підозрою у вчиненні злочину.
Суд зазначає, що повідомлення про підозру є одним з важливих етапів стадії досудового розслідування, що становить систему процесуальних дій та рішень слідчого або прокурора, спрямованих на формування законної і обґрунтованої підозри за умови забезпечення особі, яка стала підозрюваним, можливості захищатись усіма дозволеними законом засобами і способами.
Викладена в письмовому повідомленні підозра служить підґрунтям для початку реалізації засади змагальності у кримінальному провадженні, у підозрюваного з`являються можливості впливати на зміст підозри та на подальше формулювання обвинувачення у обвинувальному акті, яким завершується досудове розслідування. Сформульована підозра встановлює межі здійснення слідчим і прокурором обвинувальної діяльності, а підозрюваний, його захисник та законний представник одержують можливість більш цілеспрямовано реалізовувати функцію захисту.
Загальний порядок повідомлення про підозру передбачений главою 22 КПК, із системного аналізу якої вбачається, що процедуру здійснення повідомлення про підозру особі умовно можна поділити на такі етапи: 1) прийняття рішення щодо необхідності здійснення особі повідомлення про підозру, який передбачає перевірку підстав здійснення такого повідомлення згідно з частиною першою статті 276 КПК; 2) об`єктивація/вираження сформованого внутрішнього волевиявлення уповноваженої посадової особи щодо прийнятого рішення в зовнішню форму шляхом складання тексту повідомлення про підозру відповідно до вимог, передбачених ст.277 КПК, та його підписання; 3) доведення інформації до відома адресата, щодо якого прийняте рішення про повідомлення про підозру, шляхом безпосереднього вручення його тексту особі згідно зі ст.278 КПК.
Дотримання встановленої правової процедури повідомлення про підозру означає, що дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, забезпечувати відповідність стандартам захисту прав людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, налагоджену взаємодію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цих завдань.
Порушення порядку повідомлення про підозру призводить до нівелювання завдань кримінального провадження, окреслених у ст.2 КПК, що полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру.
В той же час підозра повинна бути обґрунтованою, оскільки закон вимагає, що особа обов`язково повідомляється про підозру передусім за наявності достатніх доказів для її підозри у вчиненні кримінального правопорушення (п.3 ч.1 ст.276 КПК). Якщо про підозру повідомляється особа у разі обрання щодо неї запобіжного заходу, у клопотанні слідчого також уже мають бути такі достатні докази, оскільки КПК встановлює, що підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення (ч.2 ст.177 КПК). Підставою для ймовірного висновку про причетність особи до вчинення злочину та повідомлення особи про підозру є також сам собою факт затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення (п.1 ч.1 ст.276 КПК). Цим фактом і обґрунтовується виникнення припущення про вчинення кримінального правопорушення певною особою, яке має бути перевірене під час кримінального процесуального доказування для її спростування або підтвердження та трансформації в обвинувальне твердження, що знайде своє відображення в обвинувальному акті.
Слід констатувати, що КПК не містить положень, якими були б визначені підстави для скасування повідомлення про підозру та не встановлює будь-яких обмежень щодо предмету перевірки слідчим суддею такого повідомлення, проте положення п.3 ч.1 ст.276 та п.10 ч.1 ст.303 КПК в їх системному зв`язку вказують на те, що можливість оскарження повідомлення про підозру пов`язана з питанням її обґрунтованості, тобто достатності доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, а не з будь-якими іншими.
Тобто під час розгляду скарг зазначеної категорії предметом перевірки слідчого судді є не лише питання дотримання процесуального порядку вручення повідомлення про підозру, а й питання дотримання стандарту «достатніх підстав (доказів)» для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, зважаючи при цьому на рівень обмеження прав, свобод та інтересів особи внаслідок повідомлення її про підозру та строк здійснення досудового розслідування.
Із урахуванням цього, стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей повідомлення особі про підозру передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням (демонструють причетність до його вчинення) і вони є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри.
Таким чином, слідчий суддя на стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, щодо достатньої обґрунтованості підозри, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення саме вини особи у вчиненні кримінального правопорушення чи її відсутності, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення. Факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для висунення обвинувачення чи обґрунтування обвинувального вироку.
Отже, на стадії досудового розслідування суд, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог як при формулюванні остаточного обвинувачення при направленні справи до суду.
Саме виходячи з наведеного підходу колегія суддів оцінює доводи апеляційної скарги у цій справі.
Як убачається з матеріалів провадження та змісту оскаржуваної ухвали, у межах кримінального провадження №22024000000000638 від 09 липня 2024 року здійснюється досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК. У цьому провадженні перевіряються обставини можливого заволодіння бюджетними коштами під час проведення КП «Харківські теплові мережі» закупівлі запірної арматури великих діаметрів та виконання договорів із ТОВ «Старт Лінкор».
За змістом повідомлення про підозру від 23 грудня 2025 року ОСОБА_5 , перебуваючи на посаді директора ТОВ «Старт Лінкор», діючи умисно, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з ОСОБА_8 та невстановленими досудовим розслідуванням службовими особами КП «Харківські теплові мережі», в умовах воєнного стану заволоділа грошовими коштами в сумі 69 721 120,13 грн., чим, за версією сторони обвинувачення, спричинено матеріальну шкоду Харківській міській територіальній громаді в особливо великих розмірах.
Отже, на відміну від доводів апеляційної скарги, повідомлення про підозру не містить абстрактного чи суто формального посилання на причетність ОСОБА_5 до відповідних подій, а визначає її процесуальну та фактичну роль у викладеній стороною обвинувачення версії подій, а саме як директора ТОВ «Старт Лінкор», яке, за даними досудового розслідування, було контрагентом КП «Харківські теплові мережі» у відповідних закупівлях.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за версією сторони обвинувачення, службові особи КП «Харківські теплові мережі» організували проведення закупівлі без належного дослідження ринку та цінових пропозицій, шляхом проведення тендеру з особливостями, у якому участь фактично брав один суб`єкт господарювання - ТОВ «Старт Лінкор», із подальшим укладенням та виконанням договорів поставки. Надалі це товариство здійснило постачання товару та отримало грошові кошти за укладеними договорами, а вартість поставленої продукції, на переконання сторони обвинувачення, була завищеною, що і спричинило, за розрахунками органу досудового розслідування, шкоду територіальній громаді у вказаному вище розмірі.
Обґрунтовуючи повідомлення про підозру, сторона обвинувачення посилалась, серед іншого, на довідку спеціаліста ОСОБА_9 від 08 грудня 2025 року №08/12-1, відповідно до якої розмір матеріальної шкоди при виконанні договору №27041402 від 14 квітня 2023 року за завищеними цінами становить 69 721 120,13 грн., а також на висновок експерта ТОВ «ДІКЦ» ОСОБА_10 за результатами судово-економічної експертизи від 19 грудня 2025 року №1-19/12/2025-е, згідно з яким наведені у зазначеній довідці висновки підтвердилися. Саме на ці документи, поряд з іншими матеріалами кримінального провадження, посилалася як сторона обвинувачення, так і слідчий суддя, викладаючи зміст підозри та мотиви відмови у задоволенні скарги.
Таким чином, у матеріалах, які були покладені в основу повідомлення про підозру та досліджувалися слідчим суддею, наявна не лише формальна правова кваліфікація інкримінованого діяння, а й виклад конкретних фактичних обставин, які, за версією сторони обвинувачення, становлять зміст можливого кримінального правопорушення, визначення ролі ОСОБА_5 у цих подіях, а також дані, якими орган досудового розслідування обґрунтовує наявність матеріальної шкоди та зв`язок між діяльністю ТОВ «Старт Лінкор» і наслідками, що інкримінуються.
В той же час, доводи апеляційної скарги у цій частині зводяться, по суті, до того, що слідчий суддя не надав належної оцінки запереченням сторони захисту щодо відсутності збитків, порушенням при проведенні закупівлі, а також висновкам повторної судово-економічної та товарознавчої експертиз, на які посилався захист. Проте такі доводи самі по собі не свідчать про відсутність достатніх підстав для підозри, а фактично спрямовані на спростування доказового значення тих матеріалів, на які спирається сторона обвинувачення.
Іншими словами, сторона захисту у цій частині ставить питання не стільки про відсутність будь-яких даних, які б пов`язували ОСОБА_5 з інкримінованим кримінальним правопорушенням, скільки про неправильність, неповноту або помилковість оцінки стороною обвинувачення та слідчим суддею наявних доказів, а також про перевагу тих доказів, на які посилається захист, над доказами сторони обвинувачення. Однак така аргументація виходить за межі тієї перевірки, яка здійснюється під час розгляду скарги на повідомлення про підозру.
З огляду на зміст повідомлення про підозру, викладену у ньому фабулу, визначення ролі ОСОБА_5 як директора ТОВ «Старт Лінкор», наведені стороною обвинувачення відомості щодо характеру відповідних господарських операцій, розміру заподіяної, за версією обвинувачення, шкоди та документів, якими такий розмір обґрунтовується, колегія суддів доходить висновку, що надані матеріали у своїй сукупності об`єктивно пов`язують ОСОБА_5 з обставинами, що досліджуються у кримінальному провадженні, а тому є достатніми для формування підозри на цій стадії досудового розслідування.
За викладених обставин орган досудового розслідування дійшов висновку про наявність підстав вважати, що ОСОБА_5 причетна до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, у зв`язку з чим їй повідомлено про підозру.
Дослідивши надані стороною обвинувачення матеріали та перевіривши доводи сторони захисту, слідчий суддя дійшов висновку про те, що повідомлення про підозру відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а наявні у провадженні дані у своїй сукупності є достатніми для формування обґрунтованої підозри, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні скарги.
Отже, оцінюючи доводи апеляційної скарги саме крізь призму стандарту, який застосовується на цій стадії кримінального провадження, колегія суддів не встановила підстав вважати, що висновок слідчого судді про наявність достатніх підстав для підозри є передчасним, необґрунтованим або таким, що не ґрунтується на матеріалах провадження.
Переходячи до оцінки доводів апеляційної скарги в частині недопустимості доказів, на яких, за твердженням сторони обвинувачення, ґрунтується повідомлення про підозру, колегія суддів зазначає таке.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги, сторона захисту стверджувала, що повідомлення про підозру ґрунтується на доказах, отриманих із порушенням вимог КПК, зокрема на довідці спеціаліста та похідному від неї висновку судово-економічної експертизи, а також посилалася на результати інших експертних досліджень, які, на її переконання, спростовують висновки сторони обвинувачення.
Разом з цим, надаючи оцінку зазначеним доводам, колегія суддів виходить з того, що на стадії досудового розслідування визнання доказів недопустимими можливе лише у виняткових випадках, коли такі докази отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав і свобод людини, а їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які за своєю природою не можуть бути усунуті в ході подальшого досудового розслідування чи судового розгляду або шляхом подання додаткових матеріалів.
Іншими словами, висновок про недопустимість доказу на цій стадії кримінального провадження має бути категоричним та не викликати сумнівів, а тому слідчий суддя і суд апеляційної інстанції вправі визнавати недопустимими лише такі докази, порушення порядку отримання яких є очевидним і не може бути спростоване іншими матеріалами кримінального провадження.
Як убачається з матеріалів провадження та змісту оскаржуваної ухвали, слідчий суддя надав оцінку доводам сторони захисту щодо недопустимості доказів, зокрема тим, що стосуються довідки спеціаліста ОСОБА_9 від 08 грудня 2025 року №08/12-1 та висновку судово-економічної експертизи від 19 грудня 2025 року №1-19/12/2025-е, та дійшов висновку про відсутність підстав вважати їх очевидно та беззаперечно недопустимими.
Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки наведені стороною захисту аргументи не свідчать про існування саме таких істотних і безумовних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б об`єктивно унеможливлювали використання зазначених доказів за будь-яких умов.
Натомість доводи апеляційної скарги у цій частині зводяться до критики змісту відповідних доказів, методології проведених досліджень, а також до протиставлення їм інших експертних висновків, на які посилається сторона захисту, що фактично стосується їх оцінки з точки зору достовірності, повноти та переконливості.
Однак такі питання не можуть бути вирішені на стадії досудового розслідування під час розгляду скарги на повідомлення про підозру, оскільки вони потребують дослідження доказів у їх сукупності, перевірки їх взаємозв`язку та зіставлення між собою, що є предметом судового розгляду кримінального провадження по суті.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів є передчасними, не підтверджуються матеріалами судового провадження та не дають підстав для їх оцінки в порядку, передбаченому ст.87-89 КПК, на цій стадії кримінального провадження.
Окремо, надаючи оцінку доводам сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, а також відсутність події кримінального правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги, такі доводи обґрунтовуються, зокрема, посиланнями на відсутність, на переконання сторони захисту, реальних збитків, недоведеність завищення вартості товару, а також на результати експертних досліджень, які, за твердженням захисту, спростовують висновки сторони обвинувачення.
Водночас колегія суддів виходить з того, що відповідно до змісту ст.368 КПК питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення, у тому числі його об`єктивної та суб`єктивної сторін, а також винуватості особи у його вчиненні, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового розгляду кримінального провадження по суті.
Натомість під час розгляду скарги на повідомлення про підозру предметом перевірки є не встановлення факту вчинення кримінального правопорушення чи доведення вини особи, а наявність достатніх підстав вважати її причетною до такого правопорушення, що обумовлює допустимість подальшого здійснення досудового розслідування.
Таким чином, доводи сторони захисту про відсутність події кримінального правопорушення або відсутність у діях підозрюваної складу такого правопорушення є передчасними, оскільки їх перевірка потребує повного та безпосереднього дослідження доказів у судовому засіданні, що виходить за межі цієї стадії кримінального провадження.
Ураховуючи наведене зазначені доводи не можуть бути підставою для скасування повідомлення про підозру.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя, дослідивши надані матеріали, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повідомлення ОСОБА_5 про підозру, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності такого висновку та не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали.
В апеляційній скарзі містяться також інші аргументи сторони захисту, які не мають вирішального значення для висновків суду апеляційної інстанції в цьому провадженні. 
При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені. При цьому міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Порушень інших норм КПК, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, в тому числі за вимогами та обставинами, викладеними захисником підозрюваної в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала слідчого судді підлягає залишенню без змін, а відтак вимоги апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення. 
На підставі викладеного, керуючись ст.404, 407, 419, 422, 532 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Клопотання захисника підозрюваної ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про поновлення строку апеляційного оскарження задовольнити.
Поновити строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 30 березня 2026 року.
Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 30 березня 2026 року про відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру - без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ _____________ ______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3