Номер провадження: 22-ц/813/931/26 
Справа № 495/11885/23
Головуючий у першій інстанції Братків І.І.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 вересня 2024 року 
у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав,

встановив:
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, у якому просив позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позов обґрунтований тим, що сторони з 14 лютого 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, з 2016 року проживають окремо.
Від цього шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.03.2016 року по справі №495/1844/16-ц з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі частини всіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 16.03.2016 року та до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.02.2018 по справі №495/9163/17, з 14.11.2017 припинено стягнення з позивача ОСОБА_1 аліментів за вказаним вище рішенням суду. Стягнуто з відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частки від її заробітку /доходу/, щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.11.2017 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 однак, у зв`язку із неналежним утриманням сина його матір`ю ОСОБА_3 , службою у справах дітей Білгород- Дністровської міської ради дитина була вилучена у матері та передана на утримання та виховання батьку ОСОБА_1 . 
Вказане судове рішення мотивовано тим, що відповідачка ОСОБА_3 не доглядала за сином, залишала його одного у будинку, при тому, що будинок не опалюється, світла немає, утримує дитину у повній антисанітарії, голодного та не доглянутого. Як наслідок, дитина відстає у розвитку від своїх ровесників.
На день звернення до суду із цим позовом син сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на його утриманні.
Відповідачка ОСОБА_3 ухиляється від сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим згідно розрахунку державного виконавця утворилась заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 30.09.2022 складає 118 016,48 грн. У зв`язку з зазначеним, 04.11.2022 року ОСОБА_1 подано заяву про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення.
Отже відповідачка ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні та утриманні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відвідує його, не цікавиться його життям та станом здоров`я, впродовж тривалого часу належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на обставини, якими обґрунтовано позов, яким на переконання скаржника судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 вересня 2024 року та ухвалити судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Скаржник зауважує про неврахування судом першої інстанції наданих ним доказів щодо тривалого неналежного виконання відповідачкою ОСОБА_2 батьківських обов`язків та інтересів дитини, у якої відсутній психоемоційний зв`язок із матір`ю.
Окремо позивач зазначає про незастосування судом першої інстанції релевантної практики Верховного Суду.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Єфименко Н.В. підтримала доводи апеляційної скарги, просила скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 вересня 2024 року та ухвалити судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідачка та третя особа до судового засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, пояснення представника скаржника за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, тобто не доведено підстав позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, до якого суд дійшов з додержанням вимог матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин та у відповідності норм процесуального права, з огляду на таке.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 як на підставу для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав посилався на те, що остання має заборгованість зі сплати аліментів, не приділяє дитині увагу, не спілкується з сином, не цікавиться його життям та станом здоров`я.
Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої дитини, визначає пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі №545/560/21).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і відмінність цієї справи, що перебуває на апеляційному перегляді стосується лише фактичних обставин справи й доказування.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду стосовно наданого органом опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради висновку про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з викладених у оскаржуваному рішенні підстав.
Так, як слушно зазначено судом першої інстанції, вказаний висновок органу опіки та піклування не є достатньо обґрунтованим. Апеляційний суд також зауважує, що встановлені органом опіки та піклування обставини, як і сам висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, є поверхневим, без наведення підстав та аргументів, які б вказували про доцільність застосування такого крайнього заходу. У висновку не наведено даних, які об`єктивно характеризують відповідачку ОСОБА_5 , як особу, яка на час складання вказаного висновку не здійснює своїх батьківських обов`язків, не з`ясовані та не встановлені фактичні та актуальні обставини ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та можливі причини такого ухилення.
Так зі змісту вказаного висновку убачається, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради користувався не актуальною на час його складання інформацією щодо не виконання батьківських обов`язків відповідачкою, а зокрема, актом обстеження та інформацією наданою КЗ «Білгород-Дністровська багатопрофільна лікарня» , які були складені у 2017 році.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що виснуючи про невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини у період 2017-2022 роки, орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, залишив поза увагою, що приймаючи участь у справі №495/9166/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав, у судовому засіданні 20 травня 2019 року представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області вказала, що дійсно мати ОСОБА_5 зверталася до органу опіки з листами про те, що батько дитини не надає їй можливості бачитися з дитиною.
При цьому, обставини, що зазначені у відповідних листах КЗ «Білгород - Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» від 12.07.2017 року за № 911 та листі Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Білгород-Дністровський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 24.03.2017 року, на які посилається скаржник, не є актуальними на час його звернення до суду із цим позовом у 2023 році, крім того такі були дослідженні, як Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, так і Одеським апеляційним судом у справі №495/9166/17.
Тож, на переконання апеляційного суду, за відсутності доказів вчинення відповідачкою ОСОБА_5 винних дій (бездіяльності), свідомого нехтування своїми батьківським обов`язками на час, які мали місце після вирішення судами першої та апеляційної інстанції за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки стосовно малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а позбавлення її батьківських прав сприятиме забезпеченню якнайкращих інтересів дитини.
Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду в даній категорії справ, викладені в постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19, не свідчить про те, що суди ухвалили рішення без їх урахування.
Так, за обставинами справи № 459/3411/18: рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18 жовтня 2012 року матір дитини позбавлено батьківських прав щодо дочки. Малолітню дитину залишено на виховання батька; відповідач (батько дитини) звернувся до Червоноградського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді із заявою про відмову від соціального супроводу, будь-якої співпраці та контакту із соціальною службою; відповідач проживав разом з малолітньою дитиною, мав заборгованість за комунальні послуги приблизно 63 700 грн, в квартирі за борги відключені газ та електроенергію. Малолітня дитина та її хрещена мати зверталися до соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді з повідомленням про жорстоке поводження батька з дитиною та спричинення їй тілесних ушкоджень. Повідомленням поліклініки про нещасний випадок від 04 червня 2018 року підтверджено факт побиття малолітньої дитини її батьком. За цим фактом зареєстроване кримінальне провадження за частиною першою статті 125 КК України. Із заяви дитини, адресованої голові комісії з питань захисту прав дитини, відомо, що вона не має бажання повертатися до батька та просила позбавити його батьківських прав.
За обставинами справи № 311/563/20: неповнолітній звернувся до суду з позовом до батька про позбавлення батьківських прав. Мати дитини при реєстрації народження сина в органах РАЦС відомості про батька дитини записала відповідно до частини першої статті 135 СК України. Рішенням суду відповідача визнано батьком дитини, а також стягнуто на користь матері аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, починаючи з 05 листопада 2004 року та до повноліття дитини. Рішенням суду стягнуто з відповідача на користь матері дитини додаткові витрати на дитину у розмірі 7 050,00 грн. У цій справі, Верховний Суд дійшов переконання, що висновок апеляційного суду про позбавлення батьківських прав відповідача відповідає якнайкращим інтересам дитини, про що неповнолітній особисто зазначив у позові. Касаційний суд вказав, що усі встановлені судами обставини справи дають ґрунтовні підстави для висновку, що відповідач, починаючи з моменту народження дитини, проживав окремо від нього, не виконував своїх батьківських обов`язків з його виховання протягом 16 років, не спілкувався із сином, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні сина, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що позбавляють відповідача можливості підставно заперечувати проти задоволення позову. Щодо доводів позивача про те, що він не спілкувався з дитиною у зв`язку з тим, що мати дитини чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, касаційний суд вказав, що, як установив апеляційний суд, відповідач не звертався до органів опіки та піклування і до суду із вимогами про усунення таких перешкод та вирішення спору щодо його участі як батька у вихованні сина.
За обставинами справи № 203/3505/19: орган опіки та піклування адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради в інтересах малолітньої дитини звернувся до суду з позовом до батьків дитини про позбавлення батьківських прав. Квартира в якій мешкають батьки разом з дитиною, перебуває у незадовільному санітарному стані. Малолітню дитину взято на облік, як дитину, що опинилася у складних життєвих обставинах. Постановами суду батьків дитини визнано винними у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частинами першою й другою статті 184 КУпАП України (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей). Дитина перебуває на диспансерному обліку у лікаря-психіатра. Відповідно до характеристики з КЗО «Дніпропетровського навчально-реабілітаційного центру № 1 «ДОР» зазначено, що в поточному навчальному році батьки не цікавилися успіхами дитини, слабо реагували на поради та зауваження педагогів, впливу на дівчинку батьки не мають, зловживають алкогольними напоями, останнім часом дитина висловлює небажання повертатися додому на вихідні дні. Згідно з актів обстеження умов проживання відповідачів сім`я відповідачів проживає в квартирі без зручностей, яка складається з однієї кімнати та кухні, у приміщенні безлад та повна антисанітарія, велика кількість тарганів, присутній запах від тютюнопаління в приміщенні, відсутні продукти харчування, дитина не має окремого місця для сну, зі слів останньої спить разом із матір`ю на дивані, батьки не слідкують за особистою гігієною дитини, не працюють, вживають алкогольні напої.
За обставинами цієї ж справи мати дитини – відповідачка ОСОБА_5 в теперішній час здійснює всі дії щодо можливості бачитися з сином, бажає приймати участь у його вихованні, однак позивач перешкоджає їй в цьому, що підтверджується висновком оцінки потреб сім`ї/особи від 22.01.2024 року, обґрунтовано врахованим судом першої інстанції, який також урахував, що ОСОБА_6 зверталась до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради із заявою про визначення їй порядку спілкування з сином ОСОБА_4 , що свідчить про те, що мати дійсно бажає приймати участь у вихованні сина.
Судом першої інстанції установлено, що відповідачка дійсно не належним чином приймає участь у вихованні дитини, однак не втратила інтерес до дитини та має намір налагодити із нею відносини, при цьому дійшов вірного висновку, з урахуванням досліджених доказів, які свідчать про неналежне виконання ОСОБА_5 батьківських обов`язків, про те, що наявні правові підстави для попередження відповідачки про необхідність зміни її ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
Так, у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі N 631/2406/15-ц (провадження N 61-36905св18) зазначено, що "зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. 
Відхиляючи посилання ОСОБА_1 про заборгованість відповідачки ОСОБА_5 зі сплати аліментів на утримання малолітнього сина, як на підставу для позбавлення батьківських прав, апеляційний суд звертає увагу скаржника на правові висновку ВССУ, викладені у справі № 428/10911/16?ц, відповідно до яких заборгованість по сплаті аліментів, навіть значна, сама по собі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав; позбавлення прав є «крайнім заходом» і потребує встановлення сукупності обставин, які свідчать про винне ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Аналогічним чином суд оцінює і твердження про порушення відносно відповідача кримінального провадження за частиною першою статті 164 КК України за фактом наявності боргу зі сплати аліментів. Обвинувальний вирок за цим кримінальним провадженням наразі відсутній, а отже з огляду на закріплену Конституцією України презумпцію невинуватості немає підстав стверджувати про умисну несплату відповідачем аліментів.
При цьому відсутність емоційного зв`язку між малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідачкою ОСОБА_5 може бути результатом відсутності сталого спілкування, зважаючи на постійне проживання дитини сторін із позивачем. Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що спілкування з матір`ю завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю матері в його житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, проте особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі N 753/9433/17 (провадження N 61-3462св20).
Очевидно, що сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі N 553/449/20 (провадження N 61-2701св24)).
Тож, зважаючи на відсутність доказів свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, а отже і необхідність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною колегія суддів не убачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Порушень судом норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення судом справи, колегією суддів не встановлено.
Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.
При цьому, зважаючи на мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції інтересів дитини.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за встановлених у справі обставин дійшов вірного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, зокрема позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували свідому та винну поведінку відповідачки щодо не виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 .
Колегія суддів також враховує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Скаржником не наведено обґрунтованих підстав щодо доцільності позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, не убачає таких і колегія суддів.
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 — 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи. 
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, наведених в оскаржуваному рішенні.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова