П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 127/434/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дернова В.В. 
Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В. 
05 березня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Ватаманюка Р.В. 
суддів: Боровицького О. А.  Курка О. П. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Олексієнко О.В., 
представника позивача: Скржешевського М. С.,
представника відповідача: Скляра О. В.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся із позовом до Вінницького міського суду Вінницької області в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області від 25.11.2025 про примусове видворення громадянина Латвії ОСОБА_1 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2026 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач вказує про обґрунтованість рішення суду першої інстанції та просить залишити його без змін.
Крім того 16.02.2026 до суду надійшло клопотання відповідача про повернення апеляційної скарги, оскільки ордер про надання правової допомоги не посвідчує повноважень адвоката на надання правової допомоги позивачу у Сьомому апеляційному адміністративному суді.
Проте, суд зазначає, що частиною 4 статті 59 КАС України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: довіреністю, ордером або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.
До апеляційної скарги долучено копію договору №С1/61/2025 про надання правової допомоги від 12.12.2025, згідно якого адвокат Стороженко М. М. наділений повноваженнями представляти ОСОБА_1 у судових органах України будь-якої ланки з усіма необхідними для того повноваженнями, в тому числі пред`являти від імені клієнта та в його інтересах позов, оскаржувати рішення (ухвали, постанови) та користуватись іншими процесуальними правами. Дія договору припиняється через один рік з дня його укладання.
Відтак адвокат Стороженко М. М. наділений повноваженнями представляти інтереси ОСОБА_1 у цій справі, а тому підстави для повернення апеляційної скарги відсутні.
23.02.2026 до суду надійшла заява представника позивача про виклик свідка, а саме ОСОБА_3 , з метою підтвердження обставин фактичного спільного проживання апелянта однією сім`ю, наявністю стійких сімейних відносин, участі апелянта у вихованні малолітньої дитини, а також інших обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Стосовно вказаної заяви суд зазначає наступне.
Частиною 1 та 2 ст. 65 КАС України встановлено, що як свідок в адміністративній справі судом може бути викликана будь-яка особа, якій відомі обставини, що належить з`ясувати у справі. Свідок викликається в судове засідання з ініціативи суду або учасників справи. Учасник справи, заявляючи клопотання про виклик свідка, повинен зазначити його ім`я, місце проживання (перебування), роботи чи служби та обставини, щодо яких він може дати показання.
Отже, відповідно до положень КАС України свідок може бути допитаний судом з метою надання пояснень щодо обставин, які входять до предмета доказування та підлягають встановленню під час розгляду конкретної адміністративної справи. Проте, показання свідка є належним засобом доказування лише в частині тих фактів, які мають правове значення для правильного вирішення спору та безпосередньо стосуються заявлених позовних вимог і заперечень.
Разом із тим, обставини, що стосуються сімейних відносин апелянта та його участі у вихованні дитини, не є визначальними для встановлення факту порушення правил перебування та правомірності застосування заходу міграційного примусу; при цьому вони можуть оцінюватися судом виключно у площині пропорційності втручання за статтею 8 Конвенції.
Представником позивача не наведено переконливих доводів щодо того, яким чином зазначені обставини можуть вплинути на вирішення спору по суті, у зв`язку з чим підстави для їх з`ясування шляхом допиту свідка відсутні.
Відтак заява про виклик свідка задоволенню не підлягає.
В судовому засіданні судом розглянуто клопотання про допит позивача в режимі відеоконференції, проте, враховуючи, що позивачем викладено доводи та обгрунтування у позові та апеляційній скарзі, надано додаткові пояснення, та враховуючи участь представника позивача в судовому засіданні, а також відсутність підстави для отримання пояснень безпосередньо від позивача, судом відмовлено у задоволенні клопотання.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд задовольнити її повністю.
Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) є громадянином Латвії, тобто іноземним громадянином.
ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) перебував у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_5 , однак шлюб було розірвано заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2019 у справі № 127/26805/19. Повторний шлюб не укладався, факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу судовим рішенням не встановлювався.
Від шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) мають неповнолітню дитину – дочку ОСОБА_7 , яка є громадянкою України, що підтверджується повторним Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 31.10.2022.
26.12.2019 ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) отримав дозвіл на імміграцію в Україну згідно з п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (як батько громадянки України), однак у визначений термін не скористався своїм правом на постійне проживання в Україні та не був документований посвідкою на постійне проживання (дозвіл на імміграцію в Україну від 26.12.2019 втратив чинність).
Під час наступного перебування в Україні на законних підставах громадянин Латвії ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) 01.09.2022 вдруге звернувся до УДМС у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну як батька громадянки України згідно з п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію»; строк перебування в Україні громадянину Латвії ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ) був продовжений на час передбачених перевірок за його заявою; за результатами здійснених перевірок 31.08.2023 УДМС у Вінницькій області було прийнято рішення № 05034300020042 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Латвії ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ) на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», п. 16 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, – у зв`язку з поданням свідомо неправдивих відомостей.
ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) не погодився з рішенням УДМС у Вінницькій області від 31.08.2023 № 05034300020042 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну та оскаржив його у судовому порядку. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.05.2024 у справі № 120/19630/23 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову громадянина Латвії ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ) до УДМС у Вінницькій області про визнання протиправним, скасування рішення № 05034300020042 від 31.08.2023 та зобов`язання вчинити дії (вказане рішення набрало законної сили 25.06.2024).
УДМС у Вінницькій області 11.07.2024 було прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну терміном на 3 роки громадянину Латвії ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ) на підставі подання головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Наталії Березової та обґрунтованого звернення заступника начальника управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Василя Самарухи, відповідно до вимог абзаців другого, третього та сьомого частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яке ОСОБА_10 ( ОСОБА_9 ) не оскаржувалося та станом як на 25.11.2025, так і на час розгляду справи судом є чинним.
Громадянин Латвії ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) перетнув державний кордон України у напрямку «в`їзд» 23.06.2025 у пункті пропуску «Рава Руська». В`їзд в Україну громадянину Латвії ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ) був дозволений головою Державної прикордонної служби України з метою здійснення волонтерської діяльності, а саме для передачі гуманітарної допомоги у вигляді транспортного засобу для потреб Збройних Сил України.
УДМС у Вінницькій області 25.11.2025 прийнято рішення про примусове видворення з території України громадянина Латвії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
З рішенням про примусове видворення з території України громадянина Латвії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) було ознайомлено 09.12.2025.
Крім того, 09.12.2025 громадянина Латвії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) УДМС у Вінницькій області притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП, затримано до трьох діб згідно з ч. 2 статті 263 КУпАП, а 10.12.2025 року громадянина Латвії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) було видворено з території України; також 26.11.2025 УДМС у Вінницькій області було прийнято рішення про заборону громадянину Латвії ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ) в`їзду в Україну строком на вісім років, враховуючи попередній строк заборони, однак вказані рішення та дії позивачем не оскаржуються, а тому судом не оцінюються.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з того, що громадянин Латвії ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) станом на 25.11.2025 (дата прийняття рішення про примусове видворення з території України) перебував на території України без законних на те підстав
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, перебування в Україні визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також міжнародними договорами.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України передбачені ст. 288 КАС України.
Питання примусового видворення з території України регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція), Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 (далі – Порядок).
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.
Частиною 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачає, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до Угоди про безвізовий режим України з Європейським Союзом від 17 травня 2017 року, громадяни Республіки Латвії, яка є членом Шенгенської зони, можуть відвідувати Україну з діловою чи туристичною метою або в сімейних справах на термін до 90 днів протягом 180-денного періоду протягом року.
Пунктом 2 Порядку передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.
Пунктом 3 Порядку передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства, яким за наявності підстав гуманітарного характеру для забезпечення захисту національних інтересів або у зв`язку з виконанням міжнародних зобов`язань Головою Держприкордонслужби або особою, яка виконує його обов`язки, надано дозвіл на перетинання державного кордону, не може перевищувати строки, встановлені пунктом 2 цього Порядку, тобто не більш як 90 днів протягом 180 днів.
Відповідно до пункту 6 Порядку продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули з держав з безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов`язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну.
В пункті 8 Порядку зазначено, що заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше, ніж за десять та не пізніше, ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.
Згідно матеріалів справи Громадянин Латвії ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) перетнув державний кордон України у напрямку «в`їзд» 23.06.2025 у пункті пропуску «Рава Руська». В`їзд в Україну громадянину Латвії ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ) був дозволений головою Державної прикордонної служби України з метою здійснення волонтерської діяльності, а саме для передачі гуманітарної допомоги у вигляді транспортного засобу для потреб Збройних Сил України.
Після закінчення строку перебування в Україні визначеного пунктом 2 Порядку, тобто не більш як 90 днів протягом 180 днів, як для іноземця якому Головою Держприкордонслужби було надано дозвіл на перетинання державного кордону, громадянин Латвії ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) самостійно не покинув територію України та ухилявся від виїзду, мотивуючи це тим, що в нього є сім`я на території України та він є волонтером.
Станом на 25.11.2025 (дата прийняття рішення про примусове видворення з території України), громадянин Латвії ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) перебував в Україні з дня в`їзду 156 днів, замість дозволених 90 днів протягом 180 днів, тобто перевищив строк перебування на 66 днів.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) звертався до Начальника УДМС у Вінницькій області Наливайко Б. О, із письмовою заявою про продовження перебування на території України у зв`язку з отриманою травмою та необхідністю проходження лікуванні та отриманою відмовою у продовженні строку перебування на території України не спростовують того факту, що позивач протиправно знаходився на території України. При цьому позивач не був позбавлений можливості вчасно звернутися до міграційних органів з метою легалізації свого перебування на території України.
Водночас суд враховує, що згідно виписки №22135 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого медичним висновком встановлено тимчасову непрацездатність з 17.10.2025 по 19.10.2025. Тобто термін лікування позивача значно менший терміну незаконного перебування на території України (66 днів).
При цьому згідно консультативного висновку у позивача не було виявлено хвороб та травм, які забороняли видворення з території України.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що станом на дату прийняття оскаржуваного рішення позивач перебував на території України без законних на те підстав.
Частиною 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.
Статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачена альтернативна процедурі примусового видворення з України процедура примусового повернення іноземців та осіб без громадянства в країну походження або третю країну.
Матеріалами справи містять відомості про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 122, 126, 130, 173-2 КУпАП, та ст. 173, 185 КУпАП.
Водночас, представником позивача долучено до матеріалів справи копії постанов про закінчення виконавчих проваджень на підтвердження сплати усіх штрафів, проте судом першої інстанції правильно враховано, що виконавче провадження ВП № 78964955 щодо сплати штрафу у розмірі 680 грн. на підставі постанови УПП у Вінницькій області № ЕНА 5224725 від 15.07.2025 закінчено 15.12.2025 та виконавче провадження ВП № 74453269 щодо сплати штрафу у розмірі 850 грн. на підставі постанови УПП у Вінницькій області № ЕНА 1341172 від 30.01.2024 закінчено 15.12.2025, тобто після 25.11.2025.
Разом з тим суд враховує, що позивач перевищив дозволений строк перебування в Україні, не вжив передбачених законом заходів для документування чи продовження строку перебування, а також у матеріалах справи наявні відомості, що характеризують його поведінку у правовідносинах із державними органами, зокрема факти притягнення до адміністративної відповідальності.
Оцінюючи ці обставини у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача обґрунтованих підстав вважати, що застосування більш м`якого заходу у формі примусового повернення не забезпечить належного виконання рішення та існує ризик ухилення позивача від виїзду з території України.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач перебував на території України як волонтер, також не спростовують правомірності оскаржуваного рішення.
Згідно з п. 10 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для провадження культурної, наукової, освітньої діяльності на підставах і в порядку, встановлених міжнародними договорами України або спеціальними програмами, а також іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою участі в міжнародних та регіональних волонтерських програмах чи участі в діяльності організацій та установ, що залучають до своєї діяльності волонтерів відповідно до Закону України «Про волонтерську діяльність», інформація про які розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, отримали посвідку на тимчасове проживання та здійснюють волонтерську діяльність на базі зазначених організацій та установ, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період провадження такої діяльності.
Відповідно до п. 10 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною десятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, подання відповідного державного органу, відповідального за виконання культурних, освітніх, наукових, спортивних, волонтерських програм, для участі в яких іноземець чи особа без громадянства прибули в Україну, або організації чи установи, що залучає до своєї діяльності волонтерів, інформація про яку розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, та копія свідоцтва про державну реєстрацію такої організації чи установи.
Однак, громадянин Латвії ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) не звернувся до органу ДМС для отримання посвідки на тимчасове проживання як волонтер з дотриманням умов, передбачених п. 10 ст. 4 та п. 10 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а наявність у нього лише посвідчення «Волонтер», «Преса», копія якого була долучена до позовної заяви, не є підставою для видачі йому посвідки на тимчасове проживання як волонтеру.
Отже позивач, не надав суду доказів оформлення посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з волонтерською діяльністю, а також доказів реєстрації у передбачених законодавством реєстрах волонтерів, що свідчило б про наявність у нього правового статусу, який надає право на проживання в Україні.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення права на повагу до приватного та сімейного життя, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України; факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях; крім того, право позивача на повагу до свого приватного і сімейного життя (ст. 8 Конвенції) не може бути єдиною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі №755/14023/17, від 18.03.2021 у справі № 522/14416/18.
Суд зазначає, що рішення про примусове видворення, безумовно, становить втручання у сферу приватного та сімейного життя особи. Разом з тим таке втручання може бути виправданим за умови, що воно здійснюється на підставі закону, переслідує легітимну мету та є пропорційним.
У даному випадку втручання ґрунтується на положеннях Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та переслідує легітимну мету забезпечення дотримання міграційного режиму та публічного порядку.
Суд враховує, що хоча позивач є батьком дитини – громадянки України, шлюб із матір`ю дитини розірвано, факт проживання однією сім`єю у встановленому законом порядку не підтверджений, а матеріали справи також містять відомості, що характеризують взаємовідносини між сторонами.
Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.04.2024 у справі № 127/10919/24 за заявою ОСОБА_11 , за участі заінтересованої особи: ОСОБА_4 , про видачу обмежувального припису було видано обмежувальний припис строком 6 місяців стосовно ОСОБА_4 (рішення суду набуло законної сили 26.08.2024).
Також судом враховано постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2024 у справі № 127/3329/24 було визнано винним ОСОБА_12 у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173, ч. 1 ст. 173-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП, та призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік; постановою Вінницького апеляційного суду від 25.03.2024 у справі № 127/3329/24 було скасовано постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2024 у частині визнання ОСОБА_12 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та закрито провадження у справі в цій частині на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_12 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП; у решті постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2024 залишено без змін; ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.04.2024 у справі № 127/3329/24 відмовлено у відкритті касаційного провадження на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2024 та постанову Вінницького апеляційного суду від 25.03.2024 щодо останнього за виключними обставинами.
Судом першої інстанції правильно вказано про те, що наявність у ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) паспорта іноземного громадянина з реквізитами (серією, номером, датою видачі), відмінними від зазначених у рішенні про примусове видворення з України, не є підставою для скасування такого рішення, оскільки ідентифікація особи здійснюється не лише за паспортним документом (його реквізитами).
Стосовно посилання скаржника на ігнорування статусу волонтера колегія суддів зазначає, що позивачем не надано суду доказів щодо реєстрації його у Реєстрі волонтерів антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та не надано доказів, що він діє на законних підставах як волонтер.
Щодо того, що позивача позбавлено можливості оскаржити рішення до моменту видворення суд зазначає, що позивач незаконно перебував на території України, не вжив жодних заходів легалізації перебування на території України, попри наявність такої можливості, при цьому він скористався можливістю оскаржити рішення міграційного органу до суду, а тому доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Доводи позивача про те, що застосування до нього заходів міграційного контролю можливе виключно після ухвалення окремого рішення про примусове повернення, не ґрунтуються на правильному тлумаченні законодавства. Норми Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не встановлюють імперативної вимоги щодо попереднього ухвалення такого рішення як обов`язкової передумови для вжиття інших заходів, спрямованих на припинення незаконного перебування іноземця на території України. 
Разом з тим суд враховує, що рішення про примусове видворення прийняте за відсутності рішення про примусове повернення, при цьому враховуючи, що громадянин Латвії ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ), не виконав рішення про заборону в`їзду на територію України від 11.07.2024, а також враховуючи, що іноземець з часу перетину кордону від 23.06.2025 в сторону «В`їзд» не виїхав з території України, грубо порушує законодавство України, відтак в УДМС у Вінницькій області є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, а тому наявні правові підстави застосувати примусове видворення з території України.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем дотримано вимог чинного законодавства України, а тому оскаржуване рішення від 25.11.2025 № 0501100100000647 про примусове видворення з України іноземця - громадянина Латвії ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ) є правомірним, тобто таким, що відповідає принципам правомірної адміністративної поведінки.
Таким чином, у задоволенні позову ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення слід відмовити.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) - Скржешевського М. С. про виклик свідка відмовити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з ч. 4 ст. 272 КАС України. 

Головуючий	 		Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Боровицький О. А.    Курко О. П.