П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/7135/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Крапівницька Н. Л. 
Суддя-доповідач - Моніч Б.С. 
13 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Гонтарука В. М.  Білої Л.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 07.04.2025 №024950005540 щодо відмови у перерахунку пенсії.
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 від 31.03.2025 зарахувавши до страхового стажу період навчання з 01.09.1977 по 22.05.1979 та період здійснення підприємницької діяльності з 12.12.1998 по 31.12.1999.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.02.2026 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 07.04.2025 №024950005540.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 з 31.03.2025, зарахувавши до страхового стажу період навчання з 01.09.1977 по 22.05.1979 включно.
В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 484,48 (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
31.03.2025 ОСОБА_1 звернувся до пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії за віком.
Розгляд заяви здійснювався Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області за принципом екстериторіальності.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 07.04.2025 №024950005540 позивачу відмовлено в перерахунку пенсії з більшого страхового стажу та врахування періоду навчання з 01.09.1977 по 22.05.1979 згідно наданого свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого Вінницькиv районним міжшкільним УПК, оскільки у вищезазначеному свідоцтві відсутня інформація про здобуту спеціальність, присвоєну кваліфікацію, розряд, клас, категорію, а також не зараховано до страхового стажу періоди ведення підприємницької діяльності з 12.12.1998 по 31.12.1999, оскільки не надано документи, що підтверджують сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що хоча свідоцтво і не містить інформацію про присвоєння кваліфікації, проте це не спростовує того, що позивач дійсно навчався на курсах водіїв, а тому такі доводи не можуть слугувати підставою для незарахування до страхового стажу позивача згаданого вище періоду навчання.
Щодо зарахування періоду підприємницької діяльності з 12.12.1998 по 31.12.1999, суд дійшов висновку, що надані суду документи не підтверджують сплату позивачем страхових внесків у встановленому порядку і розмірах у періоди провадження підприємницької діяльності, а лише вказують на перебування її на податковому обліку. З огляду на зазначене, підстави для зобов`язання органу Пенсійного фонду зарахувати вказані періоди до страхового стажу відсутні.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області та позивач, посилаючись на норми матеріального та процесуального права, оскаржили його в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 , правомірно прийнято рішення від 07.04.2025 №024950005540 про відмову у перерахунку пенсії з більшого страхового стажу та врахування періоду навчання з 01.09.1977 по 22.05.1979 згідно наданого свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого Вінницький районним міжшкільним УПК, оскільки у вищезазначеному свідоцтві відсутня інформація про здобуту спеціальність, присвоєну кваліфікацію, розряд, клас, категорію.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що відсутність даних про сплату страхових внесків (єдиного внеску) сама по собі не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періоду зайняття позивачем підприємницькою діяльністю, оскільки така інформація відсутня у зв`язку із знищенням документів не з вини позивача, тобто у зв`язку з обставинами, що не залежали від його волі і на які він не міг вплинути.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, а також порядок обчислення страхового стажу врегульовано Законом України №1058-IV.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України та складається, зокрема, із цього Закону та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій мають особи, які досягли встановленого пенсійного віку та мають необхідний страховий стаж.
Частиною першою статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який сплачені страхові внески.
Згідно з частиною другою цієї статті страховий стаж за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку визначається на підставі документів та в порядку, встановленому законодавством, що діяло раніше.
Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди діяльності, які враховувалися до стажу роботи до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу на умовах законодавства, що діяло раніше.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо правомірності незарахування до страхового стажу позивача періоду навчання з 01.09.1977 по 22.05.1979, колегія суддів виходить з такого.
Як встановлено судом першої інстанції, на момент проходження позивачем навчання діяли норми Закону УРСР «Про народну освіту» від 01 жовтня 1974 року, якими передбачалась можливість здобуття професії або підвищення кваліфікації на курсах, навчально-курсових комбінатах та інших формах підготовки безпосередньо на виробництві.
Частиною четвертою статті 48 зазначеного Закону було передбачено, що особам, які успішно завершили навчання, видається свідоцтво єдиної форми.
Водночас відповідно до пункту «д» частини третьої статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується навчання у навчальних закладах, у тому числі на курсах підготовки та підвищення кваліфікації.
Пунктом 8 Порядку №637 визначено, що час навчання підтверджується, зокрема, свідоцтвами та іншими документами, що містять відомості про періоди навчання.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження відповідного періоду навчання позивачем надано свідоцтво № НОМЕР_2 , яке містить відомості про період навчання з 01.09.1977 по 22.05.1979 та засвідчене належним чином.
Колегія суддів звертає увагу, що зазначений документ містить усі істотні дані, необхідні для встановлення факту навчання, зокрема період навчання, найменування навчальної програми, підпис уповноваженої особи та відбиток печатки.
Сам по собі факт відсутності у свідоцтві відомостей про присвоєну кваліфікацію, розряд чи категорію не спростовує факту проходження позивачем навчання та не свідчить про недійсність такого документа.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі недоліки оформлення документа є формальними та не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду до страхового стажу.
При цьому, як правильно зазначено судом першої інстанції, обов`язок щодо належного оформлення документів про навчання покладається на навчальний заклад, а не на особу, яка проходила навчання. Відтак, негативні наслідки недотримання правил оформлення відповідних документів не можуть бути покладені на позивача.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці чи інших офіційних документах, про що зроблений відповідний висновок Верховного Суду у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17.
Крім того, колегія суддів враховує, що відповідач, маючи сумніви щодо достовірності поданого документа, не був позбавлений можливості витребувати додаткові відомості або здійснити перевірку його обґрунтованості, однак таких дій вчинено не було.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про безпідставність незарахування до страхового стажу позивача періоду його навчання з 01.09.1977 по 22.05.1979 є правильним та таким, що відповідає нормам матеріального права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставності незарахування до страхового стажу періоду здійснення ним підприємницької діяльності з 12.12.1998 по 31.12.1999, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 3-1 розділу Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як субєкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 №793 доповнено пункт 4 Порядку №637 положенням, відповідно до якого періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, у тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 року - за умови сплати страхових внесків.
Таким чином, законодавець диференціював умови зарахування періодів підприємницької діяльності до страхового стажу залежно від періоду її здійснення, а саме: для періоду з 01.01.1998 по 30.06.2000 визначальним є факт реєстрації особи як суб`єкта підприємницької діяльності, тоді як для періодів після 01.07.2000 - обов`язковою умовою є сплата страхових внесків.
Водночас відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії додаються документи про стаж, визначені Порядком №637.
Таким чином період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року може підтверджуватися, зокрема, довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності, документами про застосування спрощеної системи оподаткування, патентами, свідоцтвами про сплату єдиного податку або іншими документами, що містять відомості про здійснення такої діяльності.
Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, надані позивачем документи, зокрема лист Головного управління ДПС у Вінницькій області від 09.04.2025, свідчать лише про перебування його на податковому обліку як фізичної особи-підприємця у відповідний період, при цьому відомості щодо системи оподаткування, ставки податку та факту сплати податків і зборів за період з 31.08.1994 по 31.12.1999 відсутні.
Колегія суддів звертає увагу, що сам по собі факт перебування особи на обліку як суб`єкта підприємницької діяльності не є безумовною підставою для зарахування відповідного періоду до страхового стажу без належного підтвердження фактичного здійснення діяльності та виконання обов`язків щодо сплати обов`язкових платежів, передбачених законодавством.
При цьому доводи апеляційної скарги позивача про те, що відсутність відповідних відомостей зумовлена знищенням документів не з його вини, не можуть бути підставою для автоматичного зарахування спірного періоду до страхового стажу, оскільки чинне законодавство пов`язує виникнення права на зарахування такого періоду саме з наявністю визначених документів або підтвердженням відповідних обставин належними та допустимими доказами.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постанові від 06.08.2024 у справі №580/7175/21, відповідно до якої належними доказами підтвердження стажу підприємницької діяльності є документи про сплату страхових внесків, а також у постанові від 26.10.2018 у справі №643/20104/15-а.
Колегія суддів також враховує, що обов`язковою умовою для врахування доходу, отриманого від підприємницької діяльності, при обчисленні пенсії та зарахування відповідного періоду до страхового стажу є сплата внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або подання відповідної звітності до органів Пенсійного фонду.
Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували сплату позивачем страхових внесків або здійснення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування у спірний період у спосіб, визначений законодавством.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем документи не підтверджують належним чином обставини, з якими закон пов`язує можливість зарахування періоду підприємницької діяльності до страхового стажу.
Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до переоцінки доказів та фактично спрямовані на інше тлумачення норм права, однак не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильності їх правової оцінки.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зарахування до страхового стажу періоду підприємницької діяльності з 12.12.1998 по 31.12.1999 є законним та обґрунтованим, а підстави для його скасування в цій частині відсутні.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.
Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гонтарук В. М.    Біла Л.М.