справа №932/13951/25
провадження №2/932/4326/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
23 лютого 2026 року м. Дніпро
Шевченківський районний суд міста Дніпра 
в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,
за участю секретаря: Підопригори Р.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу, -
ВСТАНОВИВ:
29 вересня 2025 року позивач звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу.
Ухвалою судді від 21 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та постановлено судовий розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. 
Стислий виклад позиції позивача. 
Позивач обґрунтовує вимоги тим, що Відповідач, працюючи водієм трамваю, 29 квітня 2023 року скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , що призвело до тяжких тілесних ушкоджень потерпілого. Вироком суду Відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення. Позивач (роботодавець) добровільно та за рішенням суду відшкодував потерпілому моральну шкоду та супутні витрати на загальну суму 202 500,00 грн. Оскільки шкода завдана діями, що мають ознаки кримінального правопорушення, Позивач має право на повне відшкодування сплачених коштів з Відповідача в порядку регресу.
Відповідач відзиву на позовну заяву не надав. 
Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. 
Враховуючи, що відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив на позовну заяву, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до вимог статті 280 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради 02 червня 2022 року на посаду учня водія трамваю. На підставі особистої заяви від 18 жовтня 2022 року його було переведено на посаду водія трамваю 3-го класу. Трудова діяльність відповідача на підприємстві тривала до 26 листопада 2024 року, коли він був звільнений з посади сигналіста з маневрових робіт за власним бажанням.
29 квітня 2023 року близько 21:00 години ОСОБА_1 , виконуючи свої трудові обов`язки та керуючи технічно справним трамвайним вагоном типу «KTM-8» (інвентарний № 2228), рухався по вул. Академіка Белелюбського у місті Дніпрі. Під час руху водій виявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який у цей момент лежав на трамвайних коліях.
Внаслідок вказаної події потерпілий ОСОБА_2 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до травматичної ампутації обох нижніх кінцівок на рівні гомілок, а також численних закритих переломів та ран. 
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2024 року у справі № 204/8219/23 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік (зі звільненням від основного покарання з іспитовим строком на два роки).
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2025 року у справі № 204/6178/24 за позовом ОСОБА_2 до КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР було ухвалено стягнути з підприємства на користь потерпілого моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн. 
З метою добровільного врегулювання питання щодо відшкодування шкоди, між КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР та ОСОБА_2 18 квітня 2025 року було укладено Договір про добровільне відшкодування моральної шкоди. 
На виконання умов Договору про добровільне відшкодування моральної шкоди та з урахуванням рішення суду від 31.03.2025 року, позивачем було перераховано потерпілому ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 200 000,00 грн. відповідно до платіжних інструкцій №1320 від 20.05.2025, №1551 від 20.06.2025, №1733 від 17.07.2025, №1983 від 20.08.2025, №2182 від 19.09.2025, а згодом, 12 серпня 2025 року, у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження, додатково сплачено 2 500,00 грн, що включають судовий збір та витрати виконавчого провадження, безпосередньо пов`язані із процедурою примусового стягнення; таким чином, загальна сума фактичних витрат позивача, яка є предметом регресної вимоги та підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 , становить 202 500,00 грн.
Норми права, застосовані судом.
Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 22 ЦК України додатково вказує, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно зі статтею 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Особливості відповідальності працівника перед роботодавцем регулюються Кодексом законів про працю України. Відповідно до статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При цьому стаття 138 КЗпП України покладає на роботодавця обов`язок довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкода завдана діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Це кореспондує з вимогами статті 272 Кримінального кодексу України щодо порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою.
Верховний Суд України у постанові від 26 листопада 2014 року у справі № 6-139цс14 зазначив, що при вирішенні таких спорів суд повинен установити: чи укладено сторонами трудовий договір, підставу покладання на працівника відповідальності, обсяг шкоди та ступінь вини працівника. На підставі статті 137 КЗпП України суд може зменшити розмір покриття шкоди залежно від майнового стану працівника, проте лише за відсутності ознак кримінального діяння або корисливих мотивів.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про охорону праці», працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку оточуючих людей у процесі виконання будь-яких робіт. Пункт 1.3 Правил охорони праці на міському електричному транспорті передбачає обов`язковість розробки інструкцій з охорони праці, які встановлюють конкретні правила поведінки водія.
Посадова інструкція водія трамваю (п.п. 3.1.1, 3.2) та Інструкція з охорони праці для водія трамваю (п. 3.4.1) зобов`язують водія суворо дотримуватися Правил дорожнього руху України та забезпечувати безпеку руху під час роботи на маршруті. Зокрема, пункт 3.1 Інструкції з охорони праці забороняє водію під час руху відволікатися від керування трамваєм, а пункт 12.3 ПДР України вимагає при виникненні небезпеки, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 133 та стаття 141 ЦПК України встановлюють порядок розподілу судових витрат, згідно з яким судовий збір покладається на сторону, проти якої ухвалено судове рішення.
Висновки суду. 
Оцінюючи встановлені обставини та зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню. 
Ключовою умовою для покладення на працівника повної матеріальної відповідальності згідно з п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України є наявність у його діях ознак діяння, переслідуваного у кримінальному порядку. Даний факт беззаперечно підтверджується вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2024 р., яким ОСОБА_1 визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України. 
Відповідно до положень ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Аналіз трудових відносин між сторонами, підтверджений наказами про прийняття та переведення відповідача, свідчить, що на момент вчинення ДТП ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з позивачем та виконував роботу, пов`язану з керуванням джерелом підвищеної небезпеки. 
Судом встановлено причинно-наслідковий зв`язок між порушенням відповідачем вимог посадової інструкції, інструкцій з охорони праці та ПДР України і настанням тяжких наслідків у вигляді травмування пішохода. Докази свідчать про те, що водій мав об`єктивну можливість виявити перешкоду, проте виявив злочинну неуважність, що є прямою виною працівника у завданні збитків підприємству.
Розмір майнової шкоди, яку позивач просить стягнути в порядку регресу, підтверджується документально та складається з двох частин. Перша частина — це основна сума відшкодування моральної шкоди потерпілому в розмірі 200 000,00 грн, що була виплачена на підставі Договору про добровільне відшкодування та рішення суду від 31.03.2025 року. Факт перерахування цих коштів підтверджується платіжними документами, наявними в матеріалах справи. Друга частина витрат у сумі 2 500,00 грн виникла як прямий наслідок необхідності виконання судового рішення у примусовому порядку (судовий збір та витрати виконавчого провадження), що також є реальними збитками підприємства.
Позивач, як роботодавець, виконав свій обов`язок щодо відшкодування шкоди, завданої його працівником під час виконання трудових обов`язків, і в силу ст. 1191 ЦК України набув право зворотної вимоги до винної особи. Оскільки відповідач не надав жодних доказів на спростування розміру шкоди, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Дніпровський електротранспорт» повну суму понесених витрат у розмірі 202 500,00 грн, а також покласти на нього витрати по сплаті судового збору.
Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє повністю, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в сумі 3037,50 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 22, 526, 1166, 1191 Цивільного кодексу України, статтями 130, 134, 137, 138 Кодексу законів про працю України, статтею 14 Закону України «Про охорону праці», статтями 12, 13, 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274-279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд —
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради – задовільнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), на користь Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради матеріальну шкоду у розмірі 202 500 (двісті дві тисячі п`ятсот) грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3037,50 (три тисячі тридцять сім гривень 50 коп.) грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Повний текст рішення складений 23.02.2026.

Суддя: В.І. Цитульський