ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року	Львів	Справа №380/15998/25 пров. №А/857/43316/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року у справі № 380/15998/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про скасування рішення (головуючий суддя Хома О.П., м. Львів, письмове провадження) – 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач), в інтересах якого діє адвокат Івахненко Максим Андрійович, звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 23.07.2025 про відмову в перетинанні державного кордону України позивачу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що мав намір перетнути державний кордон України 23.07.2025 як особа, що здійснює супровід своєї дружини ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, на підставі абзацу 3 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 № 57. Вважає, що на пункті прикордонного контролю надав усі необхідні документи, які підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану. Всупереч цьому, як зазначає позивач, 23.07.2025 відповідач прийняв рішення про відмову в перетинанні державного кордону з мотивів відсутності необхідних документів, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 № 57. 
Звертає увагу, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не вказав, з обґрунтуванням норм чинного законодавства, які документи, окрім поданих, позивач повинен був надати при перетинанні державного кордону України на підставі пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України. Позивач вважає рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 23.07.2025 таким, що не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акту індивідуальної дії та породжує його неоднозначне трактування, у зв`язку з чим не дає реалізувати конституційне право вільно залишати територію України.
З наведених підстав позивач звернувся до суду з цим позовом, просить позовні вимоги задовольнити повністю, а також стягнути на його користь сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року у задоволені позову відмовлено повністю. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга фактично мотивована доводами адміністративного позову. 
02.12.2025 року військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу. Зокрема у відзиві зазначає, що надані позивачем 23.07.2025 документи та проходження ним інших заходів прикордонного контролю не дали змоги уповноваженим посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України, прийняти рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України ОСОБА_1 . Звертає увагу, що під час співбесіди з позивачем та його дружиною прикордонним нарядом «СПНППр» було встановлено, що позивач уклав фіктивний шлюб з метою отримання відстрочки від призову та перетину Державного кордону України в умовах правового режиму воєнного стану. Окрім того, подружжя не орієнтувалося в особистих даних один одного (яка група інвалідності, за яких обставин була отримана інвалідність, скільки років дружині). За даним фактом було направлено повідомлення про виявлення ознак кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 332 Кримінального кодексу України «Незаконне переправлення осіб через державний кордон».
Окрім того як в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі зауважує, що уповноважена особа підрозділу охорони державного кордону у рішенні про відмову в перетинанні державного кордону зазначила конкретні нормативні акти, на підставі яких позивач не мав підстав для здійснення виїзду за кордон. Також звертає увагу, що затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України № 457 від 05.06.2023 формою рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України не передбачено зазначення опису підстав відмови. З огляду на наведене, на думку відповідача, оскаржуване рішення відповідає критеріям обґрунтованості.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11.04.2024 зареєстрували шлюб, про що 11.04.2024 Третім відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено актовий запис № 373. Прізвище після державної реєстрації чоловіка: ОСОБА_3 , дружини: ОСОБА_4 . Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 11.04.2024 Третім відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та цифровою копією актового запису про шлюб № 373 із застосунку «ДІЯ» № 00145510165.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 .
Відповідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 13 ААВ № 334383 від 21.10.2022 ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання з 30.08.2022. Інвалідність встановлена безстроково.
Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_5 , виданого 23.12.2021 № НОМЕР_6 , позивач взятий на військовий облік військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_5 21.12.2021.
Відповідно до довідки № 8624, виданої ІНФОРМАЦІЯ_5 13.05.2025 (за формою згідно з додатком 6 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560), позивачу надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; підстава: Протокол № 93 від 13.05.2025, має дружину з інвалідністю ІІ групи; відстрочка на строк до 06.08.2025.
Позивач 23.07.2025 прибув до пункту пропуску «Шегині» з метою перетину державного кордону України як особа, що здійснює супровід своєї дружини ОСОБА_2 .. Для підтвердження підстав для перетину державного кордону України, що не заперечується сторонами, позивач надав: 1. паспорт громадянина України, що належить ОСОБА_1 та його ідентифікаційний номер; 2. паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що належить ОСОБА_1 ; 3. тимчасове посвідчення військовозобов`язаного ОСОБА_1 ._1 № 4558/4; 4. довідку № 8624 від 13.05.2025, видану ІНФОРМАЦІЯ_6 про наявність у ОСОБА_1 відстрочки від призову за мобілізацією на підставі п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», на строк до 06.08.2025; 5. паспорт громадянина України, що належить ОСОБА_2 та її ідентифікаційний номер; 6. паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що належить ОСОБА_2 ; 7. довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 13 ААВ № 334383 від 21.10.2022 про встановлення інвалідності ІІ групи ОСОБА_2 ; 8. пенсійне посвідчення ОСОБА_2 ; 9. свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 11.04.2024.
Начальник групи контролю другої лінії та поглибленої перевірки документів відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (тип А) лейтенант ОСОБА_5 23.07.2025 прийняв рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 з мотивів відсутності необхідних документів, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 № 57.
Згідно з відповіддю відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_2 № 10/67790/25-Вн. від 19.08.2025, відеозапис (відеофайл) співбесіди начальника групи контролю другої лінії та поглибленої перевірки документів відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (тип «Б») лейтенанта ОСОБА_5 з громадянином України ОСОБА_1 надати неможливо у зв`язку із відсутністю відеофайлів. Вказане аргументується обмеженим дисковим простором станції заряджання та копіювання даних «DMT9», циклічним перезаписом старих записів новими через 15 діб.
Представник позивача 12.09.2025 звернувся до ВП № 1 Яворівського РВП ГУНП у Львівській області із адвокатським запитом, в якому просив повідомити результати розгляду звернення 23.07.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо незаконного перетинання державного кордону України (через пункт пропуску «Шегині») позивачем. На вказаний запит ВП № 1 Яворівського РВП ГУНП у Львівській області надало відповідь № 301593-2025 від 18.09.2025, що «звернення працівників ДПСУ від 23.07.2025 року, з приводу виявлення у гр. ОСОБА_1 документів з можливими ознаками підробки свідоцтва про шлюб, зареєстровано в Інформаційно-комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку ВнП № 1 за № 7459 від 23.07.2025 року). З метою підтвердження або спростування даного повідомлення, працівниками поліції скеровано запит у третій відділ ДРАЦС у м. Харкові СМУ МЮ, однак на даний момент, відповіді не надійшло. Лише після отримання відповіді на скерований запит буде можливо прийняти рішення згідно чинного законодавства України. За вказаним фактом відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились. Вище вказані документи знаходяться при матеріалах ІПНП № 7459 від 23.07.2025 року». 
Не погодившись з рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України позивачем, яке прийняте начальником групи контролю другої лінії та поглибленої перевірки документів відділення інспекторів прикордонної ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Статтею 64 Конституції України, що Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (далі - Указ № 64/2022), затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженого Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX, а надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня).
Пунктом 3 цього Указу передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Частиною 2 статті 17 Закону України «Про оборону України» передбачено, що громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Згідно з ч. 5 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Згідно з ч. 5 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати (далі районні (міські) військові комісаріати), військові комісаріати Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, а також територіальні центри (в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві) та філіали (в районах та містах) комплектування військовослужбовцями за контрактом.
Відповідно до ч. 14 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, зокрема Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
За приписами абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (частина восьма статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводяться в порядку, визначеному Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статтею 22 якого визначено такий обов`язок громадян як з`являтися за викликом до військових комісаріатів для постановки на військовий облік та визначення призначення на воєнний час.
Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, відповідно до абз. 13 ч.1 призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, серед інших, не підлягають особи які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі Закон України №3857-XIІ) документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.
Згідно з ст. 3 Закону України №3857-XIІ перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.
Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Загальний порядок перетину державного кордону України визначений Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 1995 року № 57 (далі - Правила № 57).
Відповідно до п. 2 Правил № 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.
У разі коли громадянин, який постійно проживає в Україні, втратив зазначені документи (далі - паспортні документи) за межами України або якщо строк дії таких документів закінчився під час перебування громадянина за межами України, або встановлено, що вони є недійсними з інших причин, документом, що дає право на в`їзд в Україну, є посвідчення особи на повернення в Україну, яке видається дипломатичним представництвом або консульською установою України за кордоном.
У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів.
У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Водночас, Правилами перетинання державного кордону громадянами України № 57 визначено окремі категорії груп осіб, яким перетин Державного кордону України в умовах воєнного стану дозволений (пункти із 2-1 по 2-22).
Абзаци 2 та 3 пункту 2-1 Правил № 57 передбачають, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону мають: 
- особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - документи, що підтверджують інвалідність);
- особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.
Згідно з підп. 3, 4 п. 2-1 Правил № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право:
особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням;
особи, які здійснюють постійний догляд за особами з інвалідністю I чи II групи і супроводжують таких осіб для виїзду за межі України, за наявності документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або документів, що підтверджують інвалідність, та акта встановлення факту здійснення догляду. Акт встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю I чи II групи складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, не означає, що такі обмеження не можуть застосовуватися на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які є спеціальними для цього періоду.
Правила № 57 ґрунтуються на тому, що право громадянина на перетин кордону має бути підтверджено певними документами, які дають уповноваженій службовій особі Держприкордонслужби прийняти обґрунтоване рішення.
Відтак, Правилами № 57 визначено перелік документів, які надають право на перетин державного кордону військовозобов`язаним, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких, відповідний перелік є чітким та додаткового тлумачення не потребує.
Позивач стверджує, що 23.07.2025 на пункті прикордонного контролю надав усі необхідні документи, які підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану.
Ключовим питанням, яке підлягає з`ясуванню, є наявність у позивача станом на момент здійснення прикордонного контролю документів, що підтверджують родинні зв`язки із його дружиною – ОСОБА_2 .
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 11.04.2024 Третім відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та із цифрової копії актового запису про шлюб № 373 із застосунку «ДІЯ» № 00145510165, позивач та ОСОБА_2 11.04.2024 зареєстрували шлюб, про що 11.04.2024 Третім відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено актовий запис № 373. Прізвище після державної реєстрації чоловіка: ОСОБА_3 , дружини: ОСОБА_4 .
Із відкритих даних на сайті Судової влади України у розділі «Стан розгляду справ», суд першої інстанції з`ясував, що у провадженні Харківського окружного адміністративного суду перебувала справа № 520/28523/23 за позовом ОСОБА_1 до Третього відділу актів реєстрації цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Під час розгляду справи суд встановив, що Третій відділ актів реєстрації цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції листом від 03.10.2023 № 32.28/34/111/23/СЛВ повідомив позивача, що у нього виникають сумніви щодо державної реєстрації шлюбу без наміру створення сім`ї. Водночас, рішенням від 26.01.2024 у справі № 520/28523/23 позов було задоволено, визнано протиправною бездіяльність відповідача, яка полягала у не проведенні державної реєстрації шлюбу між громадянином України ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 , зобов`язано відповідача провести державну реєстрацію шлюбу між громадянином України ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 . Рішення суду набрало законної сили 27.02.2024.
Таким чином, реєстрація шлюбу між позивачем та ОСОБА_2 була здійснена на підставі рішення суду від 26.01.2024 у справі № 520/28523/23.
Однак сторона відповідача посилалась на той факт, що під час співбесіди з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прикордонним нарядом «СПНППр» було встановлено, що позивач уклав фіктивний шлюб з метою отримання відстрочки від призову та перетину Державного кордону України в умовах правового режиму воєнного стану. Визначення поняттю «фіктивний шлюб» надано в статті 40 Сімейного кодексу України. Так, відповідно до такого, шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.
Жодних доказів наявності рішення суду, згідно з яким укладений між позивачем та ОСОБА_2 шлюб був визнаний недійсним, у зв`язку з його фіктивністю, відповідач до суду не надав. 
23.07.2025 відповідач, в ході перевірки документів, провів опитування у силу частин другої та третьої статті 7 Закону № 1710-VI, пункту Правил № 57 та встановив, що подружжя не орієнтувалося в особистих даних один одного: яка група інвалідності, за яких обставин була отримана інвалідність, скільки років дружині.
За результатами проходження позивачем заходів прикордонного контролю було направлено повідомлення про виявлення ознак кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено статтею 332 Кримінального кодексу України «Незаконне переправлення осіб через державний кордон України».
Із клопотання позивача (від 22.09.2025 вх. № 75481) та долучених до нього доказів відомо, що 23.07.2025 у ОСОБА_1 слідчим Яворівського РВП ГУНП було вилучено свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 .
12.09.2025 представник позивача звернувся до ВП № 1 Яворівського РВП ГУНП у Львівській області із адвокатським запитом, в якому просив повідомити результати розгляду звернення 23.07.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо незаконного перетинання державного кордону України (через пункт пропуску «Шегині») ОСОБА_1 .. На вказаний запит ВП № 1 Яворівського РВП ГУНП у Львівській області надало відповідь № 301593-2025 від 18.09.2025, що «звернення працівників ДПСУ від 23.07.2025 року, з приводу виявлення у позивача документів з можливими ознаками підробки свідоцтва про шлюб, зареєстровано в Інформаційно-комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку ВнП № 1 за № 7459 від 23.07.2025 року). З метою підтвердження або спростування даного повідомлення, працівниками поліції скеровано запит у третій відділ ДРАЦС у м. Харкові СМУ МЮ, однак на даний момент, відповіді не надійшло. Лише після отримання відповіді на скерований запит буде можливо прийняти рішення згідно чинного законодавства України. За вказаним фактом відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились. Вище вказані документи знаходяться при матеріалах ІПНП № 7459 від 23.07.2025 року».
З врахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції, що надані позивачем 23.07.2025 документи, і також свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , проходження ним інших заходів прикордонного контролю за вказаних конкретних обставин не дали змоги уповноваженим посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України, прийняти рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України ОСОБА_1 ..
Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 457 від 05.06.2023 формою рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України не передбачено зазначення переліку документів, які повинен подати позивач для перетину державного кордону в умовах воєнного стану. 
Так, у рішенні наведено персональні дані позивача, його паспортний документ. Вказано правову підставу його прийняття, а саме: відсутність документів, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 № 57.
Такі ж висновки щодо обов`язкових реквізитів рішення про відмову у перетинанні державного кордону містяться у постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 380/18153/22.
Наявність такого недоліку, як відсутність вказівки, які документи, крім наданих, повинен був подати позивач для можливості перетину кордону, на думку суду, не є безумовною підставою для скасування спірного рішення, яке в цілому відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, та не впливає на його законність.
Враховуючи першочерговий пріоритет публічного інтересу, обумовлений безпрецедентним масштабом загрози для суверенітету та незалежності України, суд першої інстанції вірно зазначив, що спосіб реалізації державою в умовах воєнного стану прав, свобод та інтересів її громадян визначається потребою мобілізації оборонних людських та матеріальних ресурсів для забезпечення захисту державності, а тому є співмірним із застосованим до позивача обмеженням у праві перетину державного кордону України та не є свавільним.
Зазначені вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 17.07.2023 у справі № 380/7792/22, від 31.08.2023 у справі № 380/572/23, від 19.09.2023 у справі № 160/14641/22.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року у справі №380/15998/25 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар