ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 766/18804/24    Головуючий у 1-й інстанції: Ус О.В.
Номер провадження: 22-ц/819/458/26      Доповідач: Воронцова Л.П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя- доповідач): Воронцової Л.П.,
суддів: Майданіка В.В.,
Склярської І.В.,
секретар Андреєва В.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Жак Наталія Тадеївна,
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - адвокат Мороз Анжела Іванівна, 
треті особи - служба у справах дітей Роздільнянської міськради Одеської області, представник - Подолінський О.М.
Міністерство юстиції України, представник - Шаповал Ю.Є.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Жак Наталією Тадеївною на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 січня 2026 року, ухвалене суддею Ус О.В., дата складання повного судового рішення 20.01.2026, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради, служба у справах дітей Роздільнянської міської ради Одеської області, Міністерство юстиції України про визнання незаконним вивезення дитини з країни походження та утримання на території України, зобов`язання повернути дитину до постійного місця проживання,-
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з заявою про сприяння поверненню дитини в рамках Гаазької Конвенції від 25.10.1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, в якій вказав про необхідність повернення дитини - доньки ОСОБА_4 до місця постійного проживання в Республіку Польща.
Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 грудня 2024 року позовну заяву передано за підсудністю до Херсонського міського суду Херсонської області.
Ухвала набула законної сили 25.06.2025 відповідно до постанови Одеського апеляційного суду .
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач та відповідачка є батьками малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина з моменту народження і до ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала на території Республіки Польща. Позивач є громадянином Республіки Польща та має постійне місце проживання на її території. Відповідачка є громадянкою України, має постійне місцепроживання на території Республіки Польща. Дитина ОСОБА_5 є громадянкою Республік Польща. Дитина до 07.12.2023 року постійно проживала з батьками на території Республіки Польща в сімейному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Догляд за дитиною здійснювався спільно позивачем та відповідачкою. Позивач виконував усі батьківські обов`язки, як і відповідачка, проводив з донькою кожну вільну хвилину. Дитина відвідувала дитячий садочок, заняття для дітей, регулярно обстежувалась у педіатра, що підтверджено довідками лікарських консультацій. 
8 серпня 2023 року відповідачка переїхала з квартири, в якій разом з позивачем проживали, забравши з собою дитину, до своєї сестри (сестра відповідачки на той час винаймала квартиру в Польщі за адресою: Romana Їelazowskiego 9/8, 30-694 Krakуw). З моменту виїзду відповідачки, позивач опікувався донькою без її присутності, забираючи дитину до свого місця проживання. Позивач забирав доньку ОСОБА_6 з дитячого садка, ходив з нею на прогулянки, до басейну, донька залишалася у нього на ніч, а наступного ранку він відвозив її до дитячого садка. Він опікувався донькою з перших годин її життя. Відповідачка довіряла йому опіку над дитиною, не обмежувала контактів з донькою, ніколи не було ознак того, що вона вважає, що він не впорається з дитиною сам. Багато разів відповідачка писала йому, що він добрий, люблячий батько.
Від моменту переїзду відповідачки до сестри, вона, з часом, почала прагнути обмежити його контакти з дитиною, і на цьому ґрунті у них почали виникати суперечки. 4 вересня 2023 року відповідачка подала позов про розірвання шлюбу до Окружного суду в Кракові (справа: XI C 2780/23). Він подав відповідь на позов та клопотання про врегулювання контактів з донькою, щоб вони були частими та регулярними. Через неявку відповідачки на засідання 29 квітня 2024 року, провадження було призупинено, і врегулювання контактів з донькою не відбулося. 7 грудня 2023 року, згідно з попередніми домовленостями з відповідачкою, він мав забрати доньку з дитячого садка. Того ж дня в додатку дитячого садка він побачив відсутність дитини. Як з`ясувалося, 07 грудня 2023 року відповідачка забрала дитину з дитячого садочка і виїхала за кордон без його згоди.
Відповідачка не повідомила його про намір виїзду того дня. З цього моменту він втратив контакт з донькою. У повідомленнях до нього, відповідачка писала, що виїхала до Хорватії на Різдвяні свята і повернеться разом з дитиною до Польщі не пізніше 10 січня 2024 року. 7 грудня 2023 року в одному з повідомлень у додатку інтернет-месенджера відповідачка написала:(...) ми в ЄС, ми не за кордоном. У цей період у Хорватії жили батьки відповідачки. Вона без відома та його згоди оформила доньці паспорт громадянина України, про що він дізнався лише після переїзду відповідачки до сестри. В середині грудня 2023 року відповідачка перестала відповідати на його дзвінки, пізніше її телефон був вимкнений (хоча вона іноді робила з нього дзвінки, що підтверджується долученими таблицями), перестала відповідати на надіслані їй повідомлення. У зв`язку з цим він зателефонував до сестри відповідачки та її батькам, але вони не повідомили, де перебуває його дружина з дитиною. Пізніше, він дізнався, що сестра дружини також виїхала з Польщі. Оскільки номер телефону відповідачки було зареєстровано за контрактом на нього, він отримував рахунки за дзвінки. 26 грудня 2023 року в рахунку за номером телефону, яким користувалася відповідачка, з`явилося SMS, надісланий у роумінгу від оператора - тому, він припустив, що відповідачка разом з донькою ОСОБА_6 , ймовірно, перебувають в Україні. 24 лютого 2024 року він з розмови з колишнім роботодавцем відповідачки дізнався, що за його інформацією остання разом з донькою на початку грудня виїхала до України, повідомивши роботодавця, що причиною виїзду є проведення реабілітації тазостегнових суглобів дитини, також повідомив, що з січня 2024 року він не має жодного контакту з нею. Відповідачка працювала дистанційно до січня 2024 року, а потім без пояснень припинила контакт з роботодавцем, не розірвала договір, не повернула наявного у неї обладнання роботодавцю. 04 березня 2024 року з ним зв`язалася директорка дитячого садочка, до якого ходила ОСОБА_6 , повідомивши, що відповідачка надіслала їй електронного листа про припинення відвідування ОСОБА_6 дитячого садка. Крім того, він дізнався, що відповідачка не повернула частину орендованих речей з дитячого садочка. 29 квітня 2024 року у повідомленні від оператора мобільного зв`язку з`явилася інформація, що відповідачка зателефонувала на польський номер телефону банку mBank, і цей дзвінок був позначений як роумінг, була стягнута плата за вказаний український оператор зв`язку. Це означає, що у цей час відповідачка перебувала разом з дитиною на території України. 31 травня 2024 року у паспортному бюро м.Кракова він дізнався, що паспорт ОСОБА_6 , який знаходився у нього, було анульовано відповідачкою.
Як причину анулювання Відповідачка вказала втрату паспорта, хоча знала, що польський паспорт дитини весь час знаходився у нього. Оскільки дитина не перебувала в Польщі, вона втратила право на державну допомогу в рамках виплати 800+, у зв`язку з чим він отримав дуже емоційне повідомлення від матері відповідачки, яка звинуватила його в цьому і написала, що він ніколи не побачить своєї дитини і що ОСОБА_6 більше ніколи не повернеться до Польщі. Батько дружини, єдиний у відповідь на його прохання, час від часу надсилав повідомлення, що дитина почувається добре, що ріжуться зуби, що вчиться ходити. Це єдине джерело інформації, яке він мав на той час.
Він не може зрозуміти справжні причини такої поведінки відповідачки. До серпня 2023 року, з точки зору позивача, вони були щасливим люблячим подружжям. Емілія - запланована, бажана і очікувана дитина. Вважає, що вивезення дитини без його згоди за межі Республіки Польща є порушенням його батьківських прав та прав дитини на проживання з обома батьками. Ці дії є незаконними відповідно до статті 3 Гаазької Конвенції. 18.06.2023 року він звернувся до Міністерства юстиції України через Міністерство юстиції Республіки Польща із заявою про сприяння поверненню дитини до Республіки Польща в рамках Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.
Однак, Міністерство юстиції України не звернулося до суду із заявою про сприяння поверненню дитини до Республіки Польща, про що його повідомило на початку грудня 2024 року, тому він 03.12.2024 року самостійно звернувся із такою заявою до суду.
Позивач посилається на норми Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року), та Кодексу про сім`ю та опіку Республіки Польща від 25 лютого 1964 року, які регулююють права на батьківську опіку, обов`язок договірної сторони повернути незаконно переміщену дитину до місця її постійного проживання.
Звернення до компетентних органів України в строк, який не перевищує одного року з дати приїзду дитини в Україну свідчить про те, що позивач згоди на зміну постійного місця проживання не надавав, а тому відповідно до вищенаведених положень Конвенції утримання дитини на Україні відповідачем до цього часу, без згоди позивача є незаконним, оскільки позивач позбавлений права як батько здійснювати піклування донькою.
Просив суд визнати незаконним вивезення з території Республіки Польща, утримання на території України ОСОБА_2 малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язати ОСОБА_2 повернути малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до постійного місця проживання на території Республіки Польща: за адресою: АДРЕСА_2 .
Короткий зміст рішення суду І інстанції
Рішенням Херсонського міського суду від 16 січня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 / ОСОБА_3 / до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради, служба у справах дітей Роздільнянської міської ради Одеської області, Міністерство юстиції України про визнання незаконним вивезення дитини з країни походження та утримання на території України, зобов`язання повернути дитину до постійного місця проживання - відмовлено.
Своє рішення суд мотивував тим, що стороною відповідачки належним чином підтверджено, що у момент переміщення дитини піклування про неї з боку батька не було ефективним. Позивач не забезпечував регулярно медичний догляд дитини, оскільки сама лише наявність державного польського страхування, яке є обов`язковим, не свідчить про залученість батька до медичного догляду за дитиною, візити до лікарів, обізнаність про стан здоров`я тощо. Наявні у матеріалах фото, які містять знімки позивача з дитиною, не можуть бути доказом наявності у дитини сталих соціальних зв`язків, оскільки фото не можуть підтвердити ефективність спілкування. З часу з`ясування місця знаходження дитини позивач жодного разу її не відвідував, хоча фактичне місце перебування дитини не знаходиться в зоні бойових дій. 12.01.2025 , тобто після подання заяви про повернення дитини до суду позивач запевнював відповідачку, що не має намірів забирати дитину від неї, а процедура розпочата для контакту з дитиною (том 2 арк. справи 138), не виявляв бажання зустрітися з дитиною, в тому числі і в іншій ніж м. Роздільне частині України, при цьому приїхав у м. Львів в грудні 2025 р. для участі в судовому засіданні.
Суд вважав, що з точки зору соціалізації та адаптації для дитини такого віку більш важливим є спілкування та регулярний контакт з родичами, а також однолітками, наприклад, у дитячому садку. У разі повернення дитини назад до Польщі дитина потрапить у некомфортне для неї середовище з урахуванням мовного бар`єру, при відвідуванні дитячого садка вона не зможе вибудовувати соціальні зв`язки з польськомовними дітьми.
Суд врахував висновки спеціаліста (психолога), дійшовши висновку , що за встановлених умов, повернення дитини до Республіки Польща не може відповідати її інтересам насамперед з огляду на її соціальні інтереси, адже за наведених обставин наявний ризик потрапляння дитини у нетерпиму обстановку. Натомість задоволення заяви про повернення дитини матиме наслідком її вилучення із сприятливого середовища, в якому вона розвивається та адаптувалася, що не сприятиме стабільності її соціального життя.
Стосовно посилань позивача на порушення його прав як батька малолітньої дитини, суд зазначив, що рішення у справі про повернення дитини до держави її постійного проживання повинно забезпечувати не тільки права одного з батьків, а й відповідати інтересам дитини. І втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, у даному випадку переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дітей в контексті прийняття рішення у якнайкращих інтересах цих дітей.
Суд врахував, що дитина знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю, що є запорукою її гармонійного розвитку, тому вона не повинна розлучатися з матір`ю. Можлива розлука дитини із матір`ю і зміна місця проживання з України на Республіку Польща, де дитина не знає нікого, крім батька, якого вона ще не сприймає як близьку людину в силу їх рідкого спілкування, буде для неї стресовою, фруструючою ситуацією, яка негативно вплине на її як психологічний, так і на фізичний розвиток. З огляду на вік дитини, розлучення з матір`ю створить для дитини нетерпиму обстановку.
В найкращих інтересах дитини за існування встановлених судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів обставин справи, а саме те, що позивач в повному обсязі не здійснював права піклування як на момент переміщення дитини в частині її матеріального забезпечення, так фактично і до теперішнього часу, внаслідок чого дитина перебуває на повному утриманні матері, наявність психологічної прив`язаності дитини до матері, суд вважає, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння їй психічної шкоди, або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, через розлучення з матір`ю, а також те, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_7 , від імені якого діє адвокат Жак Н.Т., подав апеляційну скаргу, у якій зазначає, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування скарги посилається на те, що попри визнання того, що згоди позивача на виїзд дитини не було, суд відмовив у поверненні дитини до місця її постійного проживання, ґрунтуючи рішення на винятках із принципу повернення, згідно Гаазької конвенції. При цьому ці винятки були застосовані розширювально, що фактично замінило механізм Гаазької конвенції (повернення до держави постійного місця проживання) оцінкою того, "що є кращим" для дитини в державі викрадення.
Такий підхід порушує основні засади Конвенції, яка передбачає повернення як правило, а винятки - як відступ, що має тлумачитися вузько.
Стаття 12 Гаазької конвенції запроваджує розмежування: якщо провадження розпочато до спливу одного року з моменту протиправного викрадення або утримування - орган "наказує негайне повернення дитини". Тільки після спливу одного року орган може досліджувати, чи дитина "пристосувалася до свого нового середовища".
До травня 2024 року позивачу не було відомо, в якій країні перебуває відповідачка з дитиною, тому він звернувся із заявою про сприяння поверненню дитини в рамках Гаазької Конвенції до Міністерства юстиції Хорватії та України через Міністерство юстиції Республіки Польща.
Позивач ініціював процедуру повернення через Центральний орган Польщі 18.06.2024 року, а позов до суду подано 03.12.2024 року - тобто в межах одного року з моменту незаконного переміщення (07.12.2023).
Суд першої інстанції помилково застосував критерій "дитина прижилася у новому середовищі", який може бути підставою для відмови лише у разі звернення після спливу одного року. Більше того, тривалість перебування дитини в Україні (понад 2 роки з моменту незаконного переміщення) зумовлена виключно судовою тяганиною. Покладення на позивача відповідальності за недоліки функціонування адміністративних органів України є неприпустимим (ст. 6 ЄКПЛ).
Суд не мав правових підстав обґрунтовувати відмову "адаптацією" за ст. 12 (друга частина положення), оскільки з часу незаконного викрадення до часу звернення позивача із заявою не минуло річного строку.
Суд першої інстанції помилково врахував термін розгляду справи в суді у річний термін, який визначено Гаазькою Конвенцією.
Суд помилково кваліфікував реалізацію його права на захист (оскарження ухвали про підсудність) як неналежну поведінку та не може призводити до матеріально-правової санкції у вигляді відмови у поверненні дитини до місця її постійного проживання.
При вирішенні питання про повернення дитини до місця постійного проживання в іноземній державі, доказуванню та врахуванню судами підлягає наступне:
1.чи дитина постійно проживала в договірній державі безпосередньо перед її переміщенням та (або) утримуванням?
Судом вірно встановлено, що дитина перед її переміщенням постійно проживала в Республіці Польща, цей факт визнається сторонами.
2. чи здійснювалося заявником на законних підставах піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту її переміщення та (або) утримування?
Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).
Відповідачем не надано жодного доказу, що позивач був позбавлений права на опіку чи не опікувався дитиною. Зі свого боку позивачем надані докази, що ним на законних підставах здійснювалася опіка над дитиною, навіть за відсутності відповідача (відвідування дитячого садочка, переписка з вихователями, прогулянки з дитиною, опіка, годування, перебування дитини з батьком декілька днів у період відсутності відповідача).
Суд першої інстанції визнав "неефективність" опіки позивача переважно через фінансові оцінки після незаконного викрадення дитини (після 07.12.2023 року) та відсутність візитів в Україну після незаконного переміщення дитини.
Цей підхід суперечить конструкції Гаазької конвенції. По-перше, "фактичне здійснення опіки" не є тотожним ідеальній моделі батьківства або повному фінансуванню всіх потреб дитини. Конвенційний стандарт стосується того, чи здійснював батько піклування та чи користувався своїми батьківськими правами, а у разі викрадення - чи здійснював би він їх надалі, якби дитина не була вивезена. По- друге, суд першої інстанції проігнорував обставини, що ускладнювали реалізацію обов`язку щодо утримання дитини після її викрадення (відмова надати дані для міжнародного переказу, відсутність SWIFT, вказання рахунку), а також той факт, що позивач накопичував кошти для дитини на окремому рахунку. По-третє, очікування, що позивач буде періодично подорожувати до держави, охопленої збройним конфліктом, нестиме витрати, а також організовуватиме контакти в середовищі, де він має обґрунтовані побоювання щодо безпеки - є надмірною вимогою і не може бути підставою для звинувачення в "пасивності" у розумінні ст. 13 п. "a". Конвенція не покладає на батька/матір, що залишилися в державі звичайного проживання, обов`язок "переносити тягар контактів до держави викрадення.
Суд безпідставно, без обґрунтування, без покликання на будь-які докази, дійшов висновку, що “піклування про неї з боку батька не було ефективним", що “позивач не забезпечував регулярний медичний догляд дитини”, не був обізнаний про стан здоров`я, що не відповідає дійсності. Позивачем надано суду докази, що ним регулярно здійснювалася спільно з відповідачем опіка над дитиною, прогулянки, купання, годування, навіть після сепарації, позивач надалі опікувався дитиною. Відповідачем не надано жодного доказу, що така опіка зі сторони позивача була відсутня, навпаки, відповідачка у переписках, називає позивача "добрим батьком" та у своїх поясненнях не заперечувала факт піклування дитиною.
В матеріалах справи наявні фотоматеріали, які підтверджують піклування батька про дитину (прогулянки, годування). Суд повністю проігнорував надані позивачем докази: фотоматеріали, довідки з ясел у Польщі, свідчення про те, що позивач щоденно брав участь у вихованні, а відповідачка залишала дитину на нього на кілька днів. Згідно з практикою Верховного Суду для цілей Конвенції важливим є факт реальних сімейних зв`язків, які були розірвані саме внаслідок односторонніх дій відповідачки.
Позивач мав права піклування та їх здійснював в розумінні Гаазької конвенції.
2.чи є переміщення та (або) утримування дитини незаконним та чи була згода заявника на таке переміщення або утримування?
Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків, а у разі відсутності такого погодження - на підставі відповідного судового рішення (рішення адміністративного органу), чи у інших випадках передбачених законодавством країни постійного проживання дитини.
Неправильним є покладення на особу, яка вимагає повернення дитини, обов`язку доведення тієї обставини, що вона не надавала дозволу або мовчазної згоди на переміщення і утримування дитини на території іншої держави (рішення ЄСПЛ "Карлсон проти Швейцарії" від 08.11.2008 року).
Судом вірно встановлено, що позивач згоди на виїзд дитини до України не надавав.
3.чи існують передбачені ст. 13 Конвенції підстави для відмови в поверненні дитини, в тому числі серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про повернення дитини до Республіки Польща, суд необґрунтовано дійшов висновку про те, що на час розгляду справи дитина прижилася у своєму новому середовищі, а тому існує серйозний ризик того, що її повернення поставить під загрозу заподіяння дитині психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нетерпиму обстановку.
Відповідачкою не доведено існування ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Суд поклав в основу рішення висновок психолога. Це є помилковим як у змістовному (конвенційному), так і в процесуальному плані. Суд має оцінювати докази за критеріями належності, допустимості та достовірності. Натомість висновок спеціаліста психолога має ознаки документа, складеного виключно на основі наративу відповідачки, без контакту з позивачем та без критичної перевірки, а також містить внутрішні суперечності, водночас висновок експерта має певні межі, а висновки не можуть виходити за межі "спеціальних знань" і не можуть містити правових оцінок, тому є недопустимим доказом, оскільки спеціаліст оцінював особистість позивача заочно, виключно зі слів відповідачки. Спеціаліст надав негативну характеристику батькові, не вступивши з ним у жодний контакт. Такі твердження, особливо за відсутності дослідження стосунків дитини з батьком у неспотворених умовах (а не після тривалої сепарації, спричиненої викраденням), не повинні отримувати статус доказу "серйозного ризику" у розумінні ст. 13 п. "b".
У конвенційному плані посилання на ст. 13 п. "b" потребує доведення серйозного та конкретизованого ризику, а не ризику, що випливає з самого факту зміни середовища або емоційного зв`язку з батьком/матір`ю, які викрали дитину.
Суд першої інстанції не звернув увагу на сумніви позивача щодо цього висновку, а саме: не вказано ким підписано висновок (не вказано прізвище та ініціали, кваліфікація), відсутні документи, що підтверджують кваліфікацію психолога, дані, за якою адресою проводилося обстеження, оскільки адреса ТОВ "Медикгруп" - м. Херсон, а дитина з 07.12.2023 року проживає в м. Роздільна Одеської області.
Суд фактично переписав цей висновок у рішення, усунувшись від власної правової оцінки обставин. При цьому суд проігнорував свідчення самої відповідачки, яка назвала позивача "добрим батьком", та її цинічну заяву про те, що дитині нормально "мати двох татусів", що свідчить про намір витіснити законного батька з життя дитини.
Суд зазначив, що м. Роздільна "не є територією бойових дій". Такий висновок є маніпулятивним у країні, де введено воєнний стан. Ризик психічної шкоди від повернення до Польщі (країни ЄС з високим рівнем безпеки) є значно нижчим, ніж ризик перебування в зоні воєнного конфлікту. Посилання суду на "розлучення з матір`ю" як на серйозний ризик суперечить ст. 13 Конвенції, оскільки цей ризик створений самою відповідачкою шляхом викрадення.
Ініційований батьком спір про повернення дитини та досліджені судом письмові докази свідчать про його прагнення до здійснення піклування і реалізації своїх батьківських прав відносно малолітньої дитини.
Відповідачкою не доведено наявності виняткових підстав для відмови у поверненні дитини до Польщі, передбачених статтями 12, 13, 20 Конвенції 1980 року та не надано належних та допустимих доказів того, що повернення дитини до держави її постійного місця проживання, спілкування з родичами, вивчення культури та мови країни походження може заподіяти дитині фізичної або психологічної шкоди.
Суд прийняв наратив, що дитина "почувається в безпеці" в Україні, і водночас не провів реального аналізу фізичного ризику, що випливає з того факту, що Україна залишається державою, охопленою збройним конфліктом, а Одеська область є об`єктом повторюваних ударів.
В таких умовах жодна особа не може почуватися в безпеці.
Відповідачка досі перебуває у шлюбі з позивачем, але проживає з іншим чоловіком, від якого народила другу дитину. На думку позивача, відповідач спланувала виїзд до України ще в серпні 2023 року, коли залишила дитину з позивачем та поїхала в Україну до іншого чоловіка, який проживає в м. Роздільна, з яким сьогодні відповідачка проживає разом. Саме 07 грудня 2023 року, без згоди позивача на виїзд дитини, відповідачка виїхала з дитиною з Республіки Польща до України та перетнула кордон поїздом Перемишль - Одеса, що підтверджує те, що саме до цього чоловіка поїхала відповідачка. Створення "нової сім`ї" не є легальною підставою для позбавлення позивача можливості піклуватися дитиною.
Суд першої інстанції не звернув увагу, що Службою у справах дітей Роздільнянської міської ради складено акт обстеження 24 квітня 2025 року, тобто за пів року до залучення такої, як третьої особи (19 вересня 2025 року), при цьому у письмових поясненнях третя особа Служба у справах дітей Роздільнянської міської ради зазначає, що "після залучення Служби у справах дітей Роздільнянської міської ради було здійснено виклик ОСОБА_2 та проведено її опитування, окрім того, було здійснено виїзд за місцем її фактичного проживання та складено акт обстеження умов проживання".
Суд першої інстанції не надав оцінку доказам, що дитина позивача фактично перебуває з чужим чоловіком в одному приміщенні ( згідно Акту обстеження - двокімнатна квартира), а відповідачка всіляко усунула позивача з життя дитини. 
Висновок третьої особи є однобічним та упередженим, ігнорує встановлений факт незаконного переміщення та утримання дитини відповідачем та не відповідає найкращим інтересам дитини та фактично є висновком про визначення місця проживання дитини, а не позицією третьої особи у справі по Гаазькій конвенції.
Суд безпідставно прийшов до висновку, що позивач не виявляв бажання зустрітися з дитиною, оскільки у поясненнях, наданих в судовому засіданні позивач повідомив, що пропонував відповідачці приїхати у м. Львів, та повідомив, що не міг приїхати в Роздільну та Одесу через об`єктивні погрози та небезпеку, проте ці пояснення судом не прийняті до уваги. 
Суд не надав оцінку, що позивач після того, як дізнався місцеперебування відповідачки з дитиною, регулярно надсилав посилки для дитини, регулярно цікавився її розвитком, по можливості (коли відповідачка надавала таку можливість) спілкувався з дитиною через відеокомунікатори.
Суд першої інстанції без покликання на докази зазначає, що "з точки зору соціалізації та адаптації для дитини такого віку більш важливим є спілкування та регулярний контакт з родичами", при цьому абсолютно ігнорує, що батько дитини та бабця є також родичами.
При цьому суд не надав оцінки фактичним обставинам:
- Позивач є люблячим батьком, матеріально забезпечений, має постійне місце праці, наявне житло в м. Кракові, піклувався та надалі бажає піклуватися дитиною, Республіка Польща є безпечною, фінансово стабільною державою, з високим рівнем добробуту населення, саме тому майже мільйон громадян України знайшли прихисток в Республіці Польща, втікаючи від війни, незважаючи на мовний бар`єр (польська мова є подібною до української, тому велика кількість українців вибрали для життя саме Польщу).
- не є найкращими інтересами дитини перебування в неспокійному та небезпечному середовищі (постійні тривоги, вибухи, руйнування, відсутні енергопостачання, опалення), усе це спричиняє психологічну травму дитині.
Покликання суду на "потрапляння дитини у некомфортне для неї середовище з врахуванням мовного бар`єру" не може бути підставою для відмови у позові.
Відповідачка визнає, що однорічна дитина Емілія швидко адаптувалася в України. Сьогодні дитині три роки, вона відвідує дитячий садок. Однак той факт, що дитина через рік чи два починає функціонувати в новому середовищі, є лише передбачуваним наслідком сплину часу, а не доказом того, що переміщення було здійснене відповідно до її найкращих інтересів.
Наголошує, що заяву в рамках Гаазької конвенції було подано Позивачем до спливу одного року з дня переміщення. Відповідно до ст. 12 Конвенції це означає, що питання адаптації дитини взагалі не повинно братися судом до уваги. Конвенція передбачає можливість дослідження адаптації лише у випадку, коли заява подана після спливу року.
Вважає, що жодного ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку немає, Відповідач не довів про наявність таких ризиків.
5. чи відповідатиме повернення дитини до держави постійного проживання забезпеченню її "найкращих інтересів"
Дитина не може бути об`єктом "заміщення" батьківського піклування іншими особами за волею одного з батьків. Наявність у відповідачки нових стосунків та другої дитини не може бути "легітимним квитком" на викрадення першої дитини.
Відповідачка сприймає дитину як "власність", якій можна призначити нового батька на власний розсуд, що прямо суперечить принципам Гаазької конвенції 1980 року, мета якої - захист дитини від свавілля одного з батьків.
Дитина, яка, за словами відповідачки, "швидко адаптується", не зазнає нестерпної шкоди від повернення в Польщу. Шкоду завдає саме відповідачка, створюючи ситуацію правової та сімейної невизначеності.
Позивач вважає, що повернення дитини не створить нестерпної обстановки з огляду на потреби забезпечення її найвищих інтересів, що полягають, серед іншого, в необхідності забезпечити дитині такі умови розвитку, за яких дитина зможе у майбутньому самостійно реалізувати свої права.
6. чи прижилась дитина у новому середовищі (якщо процедура повернення дитини відповідно до Конвенції почата після спливу річного терміну з моменту її викрадення).
Враховуючи те, що процедура повернення дитини розпочата до спливу одного року з моменту переміщення, то суд не мав з`ясовувати те, чи прижилась дитина в новому середовищі (п.2 ст.12 Конвенції).
Як зазначає Верховний Суд, положення п.2 ст.12 Конвенції є виключними обставинами та застосовуються лише в разі, коли процедура повернення розпочата після спливу річного терміну з моменту викрадення дитини (постанова Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі No 521/16839/18 (провадження No61-5573св19).
Позивач звернувся до суду до річного терміну з моменту її викрадення, тому суд помилково встановлював дані обставини.
Позивач зазначає, Конвенція не ставить повернення дитини до країни постійного проживання у пряму залежність від створення побутових умов для проживання дитини учасниками справи, від матеріального стану чи інших характеристик батьків дитини, тощо (крім випадків загрози заподіяння дитині фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створення для неї нетерпимої обстановки у випадку повернення), оскільки під час судового спору щодо повернення, суд не вирішує питання піклування та визначення місця проживання дитини., посилаючись на практику Верховного Суду.
Приймаючи рішення суд першої інстанції помилково врахував, що відповідачка та її малолітня дитина є громадянами України. Не має значення при вирішенні спору відповідно до Конвенції і громадянство батьків або дитини.
З позиції Верховного Суду, не заслуговує на увагу і те, що у дитини є зареєстроване місце проживання в Україні, оскільки даний факт не має значення для розгляду справ про повернення дитини до свого постійного місця проживання на підставі Конвенції.
Безпідставно суд покликається на "п.6 ч.1 ст.199 Закону Республіки Польща "Про іноземців", як на підставу скасування її карти постійного місця проживання, п.5 ч.1 цієї статті вказує, що дозвіл на постійне проживання скасовується, якщо іноземець залишив територію Республіки Польща на строк, що перевищує 6 років.
Зазначає, що між Україною та Республікою Польща діє безвізовий режим.
Відповідачка може вільно перетинати кордон України на в`їзд до Республіки Польща без будь-яких обмежень та в законний спосіб перебувати на території Республіки Польща, де вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини. Повернення дитини до місця постійного проживання в Республіці Польща відповідно до Конвенції не передбачає автоматичної сепарації дитини від матері, хіба що мати прийме рішення залишитися в Україні. Більше того, Позивач навіть пропонував відповідачці допомогу в адаптації дитини, в пошуку помешкання для відповідачки та її родини, та іншу допомогу, яку б вона потребувала.
Повернення дитини до місця постійного проживання відповідно до Гаазької Конвенції не є вирішенням питання з ким має проживати дитина. Суд першої інстанції цього не врахував.
Позивач зазначає, що не може погодитися також з оцінкою суду, що у затягуванні судового процесу наявна його вина.
Відповідним Центральним органом держави, до якого відповідно до Конвенції має звернутися заявник, є певний центральний орган виконавчої влади, наділений Договірною державою відповідними повноваженнями на виконання покладених на державу функцій з виконання вимог Конвенції, яким в Україні є Міністерство юстиції України, тому 18.06.2024 року Позивач звернувся до Міністерства юстиції Республіки Польща із заявою про сприяння поверненню дитини, яка була у належний спосіб надіслана до Міністерства юстиції України, яке не подало позов в інтересах позивача до суду, та зволікало з повідомленням позивача про необхідність йому самостійно звернутися до суду із позовом. 
Безпідставно суд, без належних доказів, покликається на відсутність взаємності у забезпеченні інтересів заявників в судах.
Скаржник посилається на практику ЄСПЛ щодо оперативного розгляду питання уповноваженими органами про повернення дитини до місця її постійного проживання та належної перевірки судами виняткових обставин.
Після пояснень позивача в судовому засіданні 18.12.2025 року відповідачка остаточно ізолювала його від спілкування з дитиною.
Утримання дитини на території України матір`ю за відсутності згоди батька є незаконним, порушує права батька на піклування, на участь у вихованні дитини.
Позивач вважає, що наявні умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: Польща є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення місця проживання дитини; дії щодо утримування дитини в Україні порушують права піклування позивача, оскільки батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та подальшого знаходження дитини в Україні; позивач здійснював права на опіку до переміщення дитини та здійснював би такі права, якби не переміщення.
Вважає наявними підстави, за яких держава Україна, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання.
Предметом цього позову є виключно повернення малолітньої дитини в порядку виконання державою Україна взятих на себе зобов`язань.
Просив скасувати рішення суду, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради , служба у справах дітей Роздільнянської міської ради Одеської області , Міністерство юстиції України про визнання незаконним вивезення дитини з країни походження та утримання на території України, зобов`язання повернути дитину до місця постійного проживання.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 , від імені якої діє адвокат Мороз А.І. зазначає, що позивачем у скарзі обставини викладені неправдиво та з повною неповагою до неї задля 
До січня 2023 року позивач не був працевлаштованим і утримувався за її рахунок. Після працевлаштування до травня 2024 року, оскільки дохід Позивача був мінімальним, в матеріальному утриманні Емілії він брав участь сплачуючи аліменти в сумі 400 злотих (4500 грн.), фактично утримання дитини здійснювалось за рахунок її доходів (заробітку). З травня 2024 року Позивач припинив будь яку допомогу в утриманні Емілії, дитина перебуває на її повному утриманні.
Не відповідають дійсності надані позивачем характеристики особи відповідачки щодо її аморальності, схильності до злочинів, нею надано довідку про відсутність судимості на території Республіки Польща (довідка від 18.10.2023 року про те що ОСОБА_8 не фігурує в картотеці карного реєстру РП).
Твердження позивача про подружню зраду не підтверджені жодним доказом та є нічим іншим як наміром викликати сумнів в дійсних підставах припинення відносин між сторонами.
З цивільним чоловіком, з яким проживає наразі, вона розпочала стосунки в Україні після облаштування життя в м. Роздільне влітку 2024 року. 
Обставини, які спонукали до припинення відносин і викликали обґрунтовані побоювання за безпечне майбутнє, здорове оточення дитини, полягали в агресивній поведінці позивача, що підтверджено наданими до матеріалів справи засвідченими перекладами листування матері позивача із матір`ю відповідача, з яких вбачається фізичне насильство позивача над свою матір`ю (побої, скид зі сходів). Факт фізичного і психічного насильства позивача над відповідачкою підтвердили допитані відповідачка, як свідок та її матір ОСОБА_9 . 
Вона не обмежує позивача в можливостях спілкування із дитиною., що позивач підтвердив, зокрема, засобами електронної комунікації.
Зазначає, що робить все для фінансового благополуччя і здорового психічного й фізичного розвитку доньки, тоді як позивач не надав суду доказів свого фінансового стану.
Всі акти обстеження умов проживання в м. Роздільне складені виключно за численними заявами позивача до органів поліції і за їх участю із залученням служби по правам дітей. При цьому, позивач достеменно знаючи місце проживання відповідачки із дитиною, щомісяця звертався до органів поліції із заявами щодо розшуку відповідачки та з`ясування нібито невідомого йому місця її проживання.
Суд, на її думку,, дійшов правильного висновку про те, що вона довела існування обставин, за наявності яких має право відмовити у повернені дитини до Польщі відповідно до Гаазької конвенції 1980 року.
Ураховуючи відносини, які склалися між батьками дитини, епізоди застосування фізичного насильства позивача над власною матір`ю, факт звернення позивача до суду в Республіці Польща щодо позбавлення її батьківської відповідальності (батьківських прав) щодо ОСОБА_5 , подану позивачем заяву до органів поліції щодо викрадення дитини, ураховуючи повну адаптацію дитини до життя в Україні, повернення малолітньої ОСОБА_5 в Польщу в сім`ю батька, в якій вона не проживала під час свого свідомого життя (яке вона пам`ятає), до осіб, котрі є для неї не знайомими, розлука із матір`ю та з народженою молодшою сестричкою, мовний бар`єр, не сприятиме стабільності соціального життя дитини та не відповідатиме її найкращим інтересам.
Твердження позивача про те, що ОСОБА_6 під час проживання на території Польщі відвідувала гуртки, плавання тощо, не відповідають дійсності та не підтверджені доказами. Позивач є противником того, що ОСОБА_6 наразі відвідує дитячий садок.
Посилання позивача на те, що він є люблячим батьком, матеріально забезпечений, має постійне місце праці, наявне житло в м. Кракові спрямовані на введення суду в оману, оскільки доказів, що підтверджують вказані обставини ним не надано, що з урахуванням попередньої його поведінки: не бажання тривалий час працювати, здійснювати мінімальне утримання ОСОБА_6 , викликає обґрунтований сумнів у висловах щодо наявності "матеріального забезпечення".
Житло в Кракові у Позивача відсутнє, він проживає разом із своєю матір`ю в її будинку, доказів домовленостей щодо його прав на проживання за цією адресою із дитиною не надано, що в контексті його складних відносин із матір`ю (насильство), надає підстави для сумнівів, що наведена Позивачем адреса є дійсно домівкою, яка зможе прийняти дитину на рівні забезпечення мінімальним піклуванням.
Сумнівними є твердження позивача про те, що вона може в законний спосіб перебувати на території Республіки Польща, де вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини, залишитися проживати, та він навіть пропонує свою допомогу у пошуку помешкання для її родини, оскільки така "доброзичливість" не узгоджується із попередньою поведінкою позивача. Так, ним подано позовну заяву, засвідчений переклад витягу якої надано суду, до Окружного суду в м. Кракові (Республіка Польща), XI Відділ у цивільних і сімейних справах, 20.05.2025 року, справа No XI-C 1540/25 де до ОСОБА_2 заявлені вимоги, зокрема про позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_5 , зобов`язати відповідачку сплачувати аліменти на дитину в розмірі 1000 злотих щомісяця з нарахуванням встановлених законом відсотків за прострочення платежу, регулювати спілкування матері і доньки таким чином щоб воно відбувалось що суботи та щонеділі місяця з 10 до 13.00 в присутності призначеного судового опікуна. В обґрунтування позову повідомляє суду, що відповідачка не гарантує належного здійснення батьківських повноважень щодо дитини оскільки вона грубо зловживала цими повноваженнями, вивезши дитину за межі ОСОБА_10 приховуючи від батька, розірвавши контакти з дитиною та прагнучі повністю розірвати стосунки між батьком та дитиною.
24.02.2024 року, ОСОБА_11 звернувся до Комісаріату Поліції VI у Кракові, з повідомленням про те, що його дружина ОСОБА_8 07.12.2023 року забрала спільну дитину, ОСОБА_12 , та виїхала з нею в Україну, повідомлені дані передано Відділу у справах неповнолітніх.
Відтак, не відповідає дійсності повідомлена позивачем суду інформація ані про те, що відповідачка не перебуває у розшуку, ані про те, що їй не загрожує відбирання дитини при її перетині кордону з Республікою Польща, законодавство РП передбачає кримінальну відповідальність за батьківське викрадення, а як слідує з наданих Позивачем документів, ним на території РП про це неодноразово заявлено і вимагається від судової інстанції.
Фактично виконання судового рішення призведе до розлучення Емілії із матір`ю, яку очікує в Польщі кримінальна відповідальність і відбирання дитини відділом у справах неповнолітніх та до розірвання зв`язків ОСОБА_13 із матір`ю, тому що біологічний батько народженої нею ІНФОРМАЦІЯ_3 доньки ОСОБА_13 не надає згоди на її вивезення до території Польщі.
Відповідач переконана, що матеріалами справи підтверджується, що наявні реальні ризики того, що повернення до Польщі ОСОБА_5 поставить дитину під загрозу заподіяння їй психічної шкоди та не сприятиме забезпеченню її найкращих інтересів.
Емілія прожила у Польщі від народження менш, ніж один рік і три місяці. ОСОБА_14 , дитина в такому віці ще не має стійких соціальних зв`язків поза межами близького родинного кола.
Сторона Позивача на протязі всього часу розгляду справи покликається на швидке адаптування Емілії до оточення в Україні як на приклад очікування від Емілі аналогічного швидкого адаптування до оточення у Польщі після постановлення судового рішення, позаяк такі постійні вислови вчиняються з повним ігноруванням, або не бажанням оцінювати дійсні обставини у справі, а саме : вік в якому ОСОБА_6 покинула територію Республіки Польща, період який становить проживання Емілії на території України на зараз. 
Так, ОСОБА_6 виїхала з території Республіки Польща у віці, що складає менш ніж один рік і три місяці. ОСОБА_14 , дитина в такому віці ще не має стійких соціальних зв`язків поза межами близького родинного кола, мовні навики відсутні через притаманний віку розвиток. На зараз ОСОБА_6 має майже три з половиною роки, тобто вік і її розвиток як дитини характеризується отриманими в Україні мовними навиками, формуванням оточення друзів, а відтак порівнювати дитину у віці 3,5 років з аспектами її адаптації у віці 1 рік, свідчить про свідоме ігнорування інтересів дитини, наслідків, які настануть і безперечно вплинуть на неї негативно.
Зважаючи на вік дитини і її прив`язаність до матері, з якою вона проживає постійно від народження, повернення дитини в Польщу без матері, негативно позначиться на психоемоційному стані дитини. Вказане підтверджують і наявні у справі докази, зокрема, характеристики закладу дошкільної освіти, висновок психолога про наявність високого ризику дистресу у дитини у випадку різкої зміни умов життя, можливості спричинення непоправної психоемоційної травми у разі розриву зв`язку дитини з матір`ю і поміщення його в середовище, незвичне для неї.
Висновок психолога, наданий як доказ відповідачем у справі, не є судовою експертизою та оформлений як первинна медична документація згідно до вимог Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації No 028/о “Консультаційний висновок спеціаліста”, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 року No110. Закладом охорони здоров`я лікарем якого надано висновок, отримано ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, тощо, котра є в загальному доступі (https://moz.gov.ua). Лікар ТОВ "МЕДИКГРУП" Дудка Вікторія є сертифікованим працівником закладу охорони здоров`я та має відповідний диплом спеціаліста ХЕ No21609292 практичного психолога (дипломований практикуючий психолог, клінічний психолог і сімейний консультант із понад 14-річним досвідом роботи (https://www.instagram.com/p/DNDX24ZIysI/). 
Зазначений висновок містить відомості про обставини, які мають значення для справи (психоемоційний стан дитини), є письмовим доказом відповідно до статті 77 ЦПК України.
Сторону позивача не було обмежено в праві й можливостях заявити про призначення судової експертизи, або надання висновку іншого лікаря відповідного спрямування діяльності.
На спростування доводів позивача про безпекову ситуацію в Україні, відповідач посилається на відповідну судову практику і позицію Верховного Суду та зазначає, що у м. Роздільне, де перебуває відповідачка із двома дітьми, не ведеться бойових дій, територія м. Роздільне не відноситься до зони активних бойових дій, або території де об`явлена примусова евакуація, аналогічно м. Роздільне межує з кордон з Молдовою - відстань від міста Роздільна (Одеська область) до найближчого кордону з Молдовою (КПП "Роздільна-Русь") становить приблизно 15-25 км.
Відповідач зазначає, що "активні дії" позивача по розшуку Емілії розпочалися з 18.06.2024 року, після того як відповідачкою в травні 2024 року скасовано паспорт громадянина РП Емілії, що відмінило виплати від Польщі на утримання дитини, які отримував Позивач і одноосібно їх витрачав на себе.
Твердження позивача, що позовна заява про повернення дитини подана 03.12.2024 року, обумовлена розшуком відповідачки із дитиною, не відповідають дійсності, є надуманими і фактично свідчать про наявну мовчазну згоду надану позивачем на виїзд відповідачки із донькою з території Польщі.
Позивач не здійснював негайних заходів на повернення дитини, а судове звернення за три дні до спливу одного року з дня виїзду дитини з території Польщі, додатково сприяло адаптації та формуванню у дитини сталих зв`язків в України в процесі дорослішання.
Позивачем надано 4 фото із дитиною, які були зроблені у віці до півроку. З моменту їх окремого проживання, позивач бачився з Емілією лише у зручний для нього час і за його бажанням - не частіше одного, двох разів на тиждень. Лише два рази, за весь час проживання ОСОБА_6 в Польщі, дитина була залишена із позивачем про які він постійно згадує і така кількість випадків не була обмежена відповідачкою і обумовлювались не бажанням позивача залишатись з дитиною частіше.
Твердження позивача про те, що він пропонував відповідачці приїхати у м. Львів, та що не міг приїхати в Роздільну та Одесу через об`єктивні погрози та небезпеку спростовуються тим, що це був єдиний випадок коли позивач приїхав до м. Львова з метою участі в судовому засіданні, вона ж у цей день перебувала у м. Херсоні, беручи участь в судовому засіданні, це викликало обґрунтовану не можливість прибуття до м. Львова в цей день її з дитиною. На пропозиції відповідачки приїхати для побачення у м. Львів або в м. Одеса позивач згодою не відповідав.
Вважає, що суд правильно врахував сімейну ситуацію, яка склалася між батьками дитини, ряд факторів емоційного, матеріального та медичного характеру, дослідив всі докази та надав розумну оцінку балансу інтересів сторін у світлі як найкращого врахування інтересів дитини. 
Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу служба у справах дітей Роздільнянської міської ради, від імені якої діє представник Кравчук Віталій Володимирович зазначила, що акт від 24.04.2025 року було складено представниками Служби у справах дітей за участю представника ювенальної превенції сектору превенції Роздільнянського ГУНП в Одеській області у зв`язку із зверненням до Міністерства юстиції України громадянина РП ОСОБА_1 з приводу підтвердження місця проживання ОСОБА_2 разом з її малолітньою донькою ОСОБА_6 .
Згодом - 19.09.2025 року Служба була залучена третьою особою для участі у даній справі.
Зазначила, що Служба підтримує свою позицію з приводу того, що дитина адаптувалась в Україні, є громадянкою України, відвідує садок, має рідну сестричку (народжену в Україні), повернення дитини завдасть їй психологічної шкоди, вважає , що рішення суду відповідає інтересам дитини. 
Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України, від імені якого діє представник ОСОБА_15 зазначає, твердження апелянта щодо зволікання Мін`юсту про повідомлення щодо самостійного звернення до суду є безпідставним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки МЮУ повідомило інформацію Міністерству юстиції Республіки Польща листом від 23.09.2024 No131396/143580-32-24/12.1.2 про те, що діючи за принципом взаємності не буде звертатися до суду з позовною заявою про повернення дитини з України в Республіку Польща, та не забезпечуватиме представництво інтересів заявників в судах та інших органах України, для доведення цієї інформації заявнику.
Посилання позивача на справу No 461/926/17 є безпідставним, оскільки не є релевантними правові норми, що регулюють участь МЮУ у справах даної категорії.
Зазначає, що ЄСПЛ констатував, що держави повинні забезпечувати комбіноване і гармонійне застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Гаазької Конвенції, беручи до уваги її мету та наслідки для захисту прав дітей та батьків з метою забезпечити дотримання зобов`язань, прийнятих на себе Високими Договірними Сторонами Конвенції, шляхом тлумачення та застосування положень Конвенції у спосіб, який робить її гарантії практичними та ефективними та у власній практиці неодноразово наголошував, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе.
Найкращі інтереси дитини не співпадають з інтересами батька або матері, за винятком і настільки, наскільки вони неминуче мають спільні різноманітні критерії оцінки, пов`язані з індивідуальною особистістю дитини, загальною та конкретною ситуацією.
Заявник зазначає, що гармонійне тлумачення Європейської Конвенції та Гаазької Конвенції , відповідно до судової практики і доктрини ЄСПЛ, може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. 
По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції.
Просило прийняти законне та обґрунтоване рішення на підставі наявних у справі доказів з максимальним врахуванням інтересів дитини.
Провадження в суді апеляційної інстанції
Відповідно до автоматизованого протоколу розподілу судової справи від 17.02.2026 визначено склад колегії суддів для розгляду справи : Воронцова Л.П. ( суддя- доповідач), судді Майданік В.В., Склярська І.В.
Ухвалою суду від 20.02.2026 апеляційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
27.02.2026 апелянт усунув недоліки апеляційної скарги.
Ухвалою суду від 02.03.2026 відкрито провадження у справі.
Ухвалою від 11.03.2026 справу призначено до судового розгляду на 17.03.2026.
Встановлені судом обставини справи
16 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_16 зареєстровано шлюб, прізвище дружини після укладення шлюбу ОСОБА_17 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Кракові Республіка Польща у сторін народилася дитина ПАННЄР ОСОБА_18 , про що Малопольським воєводством Управління реєстрації актів цивільного стану в Кракові (Республіка Польща) видано свідоцтво про народження No1261011/00/AU/2022/054729 від 21.09.2022 року. 
Довідкою, що опрацьовується в реєстрі PESEL підтверджено, що ОСОБА_6 має польське громадянство та має адресу прописки з 21.09.2022 р. у АДРЕСА_1 (відомості станом на 25.05.2024 р.). 
Дитина також має громадянство України від народження та зареєстрована в Україні за місцем реєстрації матері ( АДРЕСА_3 ), що підтверджується довідкою № 6317/19-536-1273 та довідками про склад сім`ї і ОСББ "Волна" від 14.02.2024.
Відповідачка ОСОБА_2 має Karta staіego pobytu - документ, що підтверджує право постійного місця проживання на території Польщі до 13.07.2032 року.
З 07 серпня 2023 року сторони проживають окремо, відповідачка з дитиною залишила місце їх сумісного з позивачем проживання та проживала з дитиною до моменту виїзду в Україну в орендованому житлі в м. Кракові.
Відповідно до довідки ТОВ "Медичний центр Уястек" ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримувала медичні послуги у Центрі 17.02.2023 у вигляді консультацій, діагностичного дослідження. 
25.08.2023 сторони уклали договір про визначення сплати аліментів на утримання ОСОБА_5 , які її батько ОСОБА_20 зобов`язався сплачувати на банківський рахунок матері дитини в сумі 400 злотих до останнього дня кожного місяця, починаючи з серпня 2023 року.
Позивач у своїх поясненнях до суду не заперечував, що аліменти не сплачував, а накопичував їх для дитини на окремому рахунку.
ОСОБА_8 працювала за контрактом ( дистанційно) із фірмою Little Doctor Europe Sp. z. о.o. з терміном дії до 24.03.2024.
04.09.2023 відповідач подала позов до Окружного суду м. Краків про розірвання шлюбу ( справа ХІ С 2780/23), відповідач подав відзив на позов і клопотання про врегулювання контактів з донькою. Судове засідання призначене на 29.04.2024 не відбулося у зв`язку з неявкою ОСОБА_21 . Провадження у справі зупинено.
Відповідно до довідки від 20.05.2024 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідувала Відділ фірми під назвою ОСОБА_22 Домашні ясла "Помпон" на підставі Договору № 4/2023 від 28.08.2023 укладеного на період з 01.09.2023 по 31.08.2025.
07.12.2023 ОСОБА_5 у дитячий садок не з`явилася.
03.03.2024 на електронну адресу установи надійшов лист ОСОБА_21 про те, що донька більше не буде ходити у ясла. 
Відповідно до відповіді No 19/11635-25 від 10.02.2025р. та за No 19/10647-25 від 06.02.2025р Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби дитина ОСОБА_5 перетнула державний кордон України 07.12.2023р. о 00:16 год. за паспортним документом НОМЕР_1 як громадянка України.
Згідно довідки Податкової Адміністрації Доходів м. Краків від 12.12.2025 ОСОБА_1 працює у Податковій Адміністрації Доходів у м. Краків старшим референтом із 16.01.2023 на невизначений термін.
24.02.2024 позивач дізнався від роботодавця відповідачки про те, що вона в Україні, контракт не розірвала.
Того ж дня (24.02.2024) ОСОБА_1 звернувся із заявою про викрадення дитини до Комісаріату Поліції у м. Кракові, що підтверджується довідкою від 06.10.2025.
18.06.2024 позивач звернувся до Міністерства юстиції України через Міністерство юстиції Республіка Польща про сприяння поверненню дитини до Республіки Польща.
Міністерство юстиції України з позовом до суду не звернулося, про що повідомило позивача на початку грудня 2024 року.
04 грудня 2024 року позивач звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з заявою про повернення дитини до Республіки Польща.
Фактично ОСОБА_8 проживає разом з донькою ОСОБА_6 в АДРЕСА_4 .
За вказаною адресою дитині створені усі необхідні умови для проживання, що підтверджено відповідним актом служби у справах дітей Роздільнянської міської ради від 24.04.2025 .
Декларація з лікарем, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_5 укладена 02.04.2024 законним представником ОСОБА_2 .
Згідно медичної довідки про народження дитини від ІНФОРМАЦІЯ_5 виданої КНП Роздільнянська БПЛ 14.10.2025 ОСОБА_8 народила дитину жіночої статі.
З характеристик КЗ "Роздільнянський заклад дошкільної освіти "Оленка" Роздільнянської міської ради" від 13.01.2025 р., 01.09.2025 р. вбачається, що ОСОБА_23 відвідує дошкільний заклад з 02.09.2024 р. характеризується врівноваженим, активним та радісним станом, проявляє бажання продемонструвати наявність самостійних навичок (намагання самостійно вдягатися, їсти тощо); ознак девіантної поведінки не спостерігалося, є уважною на заняттях, проявляє ініціативу в іграх, має розвиток пізнавальних інтересів, початкового українського мовлення, дрібної моторики, є спокійною, неконфліктною дитиною. Спілкується з однолітками - ініціює спілкування самостійно і приймає його від інших дітей, адаптована до кола однолітків в групі, радісно з ними зустрічається, бере участь в іграх і спілкується на рівні, що притаманний її віку. Дитина демонструє прив`язаність до матері та оточення однолітків, які перебувають з нею в групі. За час перебування в закладі визначила коло друзів, сумує у разі відсутності діточок з такого кола, радіє при зустрічі з ними.
Дитина проявляє ініціативу у грі, виконує певні ролі, вміє сортувати предмети за кольором та формою, проявляє інтерес до взаємодії з іншими дітьми. Рівень інтелектуального та психічного розвитку відповідає віковій нормі, дитина поводиться вільно та відкрито, демонструє психоемоційні реакції, однак девіантної поведінки не спостерігалося, є уважною на зайняттях, проявляє інтерес до малювання, ліплення, ініціативу в іграх, має розвиток пізнавальних процесів українського мовлення, може складати прості речення з 2-3 слів, подекуди з 5-6 слів, а також описує картинки простими словами, а також розуміє та використовує короткі інструкції, є спокійною, не конфліктною дитиною.
ОСОБА_5 з 25.05.2025 р. відвідує приватні розвиваючі групові заняття для дітей дошкільного/молодшого шкільного віку у логопеда, вихователя розвиваючих занять ОСОБА_24 .
З характеристики особистості дитини, складеного практичним психологом ОСОБА_25 01.09.2025 року, за результатами проведеного психологічного обстеження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 - дитина трирічного віку, яка проживає разом із матір`ю в Україні Одеська область, м. Роздільна, вулиця Осіння, 90. Дівчинка виховується у доброзичливій та турботливій атмосфері, що сприяє гармонійному розвитку її особистості. Дитина демострує пізнавальний інтерес до навколишнього світу, знає основні кольори, правильно їх називає; має початкові навички лічби, вміє рахувати (до 5); ідентифікує та називає основні геометричні фігури (коло, квадрат, трикутник); розпізнає предмети побуту та іграшки, розуміє їх призначення; дуже любить слухати казки, уважно стежить за сюжетом, проявляє емоційний відгук під час слухання. Дитина комунікабельна, легко вступає в контакт з іншими дітьми та дорослими; лагідна, доброзичлива, проявляє емоційну чутливість; має стійку емоційну прив`язаність до матері. Взаємини з матір`ю гармонійні, побудовані на любові та довірі. Особливе значення у розвитку Емілії має очікування народження молодшої сестрички. За висновком, розвиток Емілії відповідає віковим нормам.
Вона емоційно врівноважена, комунікабельна, з гарно сформованим мовленням для свого віку і пізнавальними інтересами. У дитини сформована надійна прив`язаність до мами, яка забезпечує її повноцінний розвиток і почуття безпеки. Очікування народження сестрички є для Емілії важливим позитивним емоційним фактором, який сприяє розвитку турботливості та соціально-емоційної зрілості. 
Згідно психологічного висновку спеціаліста за результатами проведеного психологічного обстеження, складеного практичним психологом ОСОБА_25 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розвивається відповідно до свого віку. Вона проявляє нормальний рівень когнітивного, мовленнєвого, емоційного та соціального розвитку. У дитини відсутні ознаки відхилень у психічному чи інтелектуальному розвитку. Емілія є спокійною, комунікабельною та врівноваженою дівчинкою, яка росте в атмосфері любові та безпеки, що створює умови для її гармонійного розвитку. За висновком щодо соціально-сімейних обставин, ОСОБА_6 сприймає проживання в Україні як безпечне та комфортне. У ОСОБА_6 відсутні труднощі адаптації в сім`ї за місцем її проживання та в дитячому садочку. Її психологічний розвиток відповідає віковим особливостям. ОСОБА_6 поводиться вільно та відкрито, демонструє психоемоційні реакції, характерні для дитини, яка сприймає свою сім`ю як місце безпеки та прийняття. Для неї проживання в Україні сприймається як природна потреба бути поруч з матір`ю. Фігура матері дівчинкою сприймається як значимий дорослий, який задовольняє її основні потреби. У Емілії сформована надійна прихильність до матері, що є необхідною умовою гармонійного розвитку дитини. Повернення дитини до республіки Польща з високою ймовірністю створить для неї загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди, оскільки це відбудеться всупереч її потребі бути поруч з матір`ю. Розлучення з матір`ю може призвести до травми прив`язаності, що матиме віддаленні наслідки та негативно вплине на психологічний стан дитини та її подальший розвиток. Зокрема, це може відобразитися на формуванні самооцінки, особливостях побудови стосунків з людьми та відчутті безпеки. Важливим аспектом є і те, що через вікові особливості дитина несвідомо віддзеркалює психоемоційний стан матері. Тому почуття безпеки Емілії напряму залежить від того, наскільки мати та дитина перебувають в безпечних і стабільних умовах. У разі розлуки з матір`ю та примусового повернення до Республіки Польща травма прив`язаності з високою ймовірністю проявлятиметься у розладах сну, порушеннях апетиту, труднощах адаптації в закладах освіти, підвищеній тривожності, психоемоційній напрузі. Батька ОСОБА_6 не ідентифікує та погано пам`ятає, що обумовлено віком дитини, часом розірвання стосунків із батьком та відсутністю спілкування. На питання про батька дитина не відповідає, але на рівні тілесних реакцій демонструє психологічну напругу (затримує подих, обличчя напружене, відволікається на іграшки). Це вказує на те, що фігура батька для неї не є значимою і не асоціюється з безпекою. Натомість до матері у дівчинки сформована надійна прихильність, що проявляється у поведінкових реакціях. З мамою ОСОБА_6 відчуває себе у безпеці, мати забезпечує її розвиток і виховання. Таким чином, зроблено висновок, що ОСОБА_6 не ідентифікує батька як значимого дорослого, з яким могла б почувати себе в безпеці. У ситуації конфлікту між батьками дитина не має використовуватись як інструмент маніпуляції, оскільки це дестабілізує її розвиток і шкодить психічному благополуччю.
У письмових поясненнях до суду служба у справах дітей Роздільнянської міської ради зазначила, що дитина повністю прижилась за новим місцем проживання. Повертатись до Польщі не бажає та заперечує таке повернення. Дитина має друзів, тісне коло спілкування, відвідує гуртки, дружить та постійно спілкується із родиною мами. ОСОБА_2 офіційно працевлаштована, має стабільний заробіток. Враховуючи все вище викладене, а також, що з моменту переїзду пройшло вже 1,8 років, те, що дитина повністю адаптувалась до нового місця проживання, почувається комфортно та безпечно, повернення її для проживання до Республіки Польщі, розлучення її з матір`ю, призведе до психологічної травми, до її страждань, що взагалі не відповідає якнайкращим інтересам малолітньої дитини.
Сторони проходили процедуру медіації за участі польських медіаторів щодо участі у вихованні дитини та повернення дитини до Польщі, за результатами якої батько спілкується з донькою за допомогою відеозв`язку.
20.05.2025 позивач подав до окружного суду м. Краків заяву про розірвання шлюбу, позбавлення ОСОБА_21 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_6 , стягнення аліментів у розмірі 1000 злотих ( справа ХІ С 1540/25).
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Учасники справи, що не з`явилися в судове засідання належним чином повідомлені про дату, місце, час розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність, відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України.
Відповідно до вимог частини 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів дійшла наступного висновку.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з пред`явленням батьком малолітньої дитини вимоги про її повернення до Республіки Польща згідно з правилами Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.
Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV "Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей".
Гаазька конвенція 1980 року захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.
Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо:
a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та
b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.
За змістом частини другої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті "а", можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити:
по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт "а" частини першої статті 3 цієї Конвенції);
по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт "b" частини першої статті 3 Конвенції);
по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт "b" частини першої статті 3 Конвенції).
Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого відбулася зміна місця проживання дитини.
Згідно з частиною першою статті 12 Гаазької конвенції 1980 року визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
У частині другій статті 12, частинах першій, другій статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції 1980 року визначений вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.
Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).
За змістом частини другої статті 12 Гаазької конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
На доведення того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть наводитися такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які підтверджують, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.
У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 Гаазької конвенції 1980 року може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави (тобто в якій дитина фактично перебуває) в галузі захисту прав людини й основних свобод, про що йдеться у статті 20 цієї Конвенції.
Статтею 13 Гаазької конвенції 1980 року передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:
а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;
b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла відповідного віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.
У статті 50 Конвенції (1996 року) про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, зазначено, що ця Конвенція не впливає на застосування Гаазької конвенції 1980 року у відносинах між сторонами обох Конвенцій. Однак ніщо не перешкоджає застосуванню положень цієї Конвенції для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася, чи для надання права на спілкування.
Отже, наведене правило передбачає можливість паралельного застосування обох Гаазьких конвенцій для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася.
Гаазька конвенція 1996 року не замінює і не вносить змін у механізм, встановлений Гаазькою конвенцією 1980 року для дій у ситуаціях міжнародного викрадення дітей. Навпаки, Конвенція 1996 року доповнює та посилює Конвенцію 1980 року стосовно деяких аспектів. Це означає, що низка її положень можуть бути використані як доповнення до Гаазької конвенції 1980 року, коли остання застосовується до конкретної справи.
Правила стосовно юрисдикції, які містяться у главі ІІ Гаазької конвенції 1996 року, створюють загальний підхід до юрисдикції, що забезпечує визначеність для сторін і може таким чином сприяти запобіганню спроб пошуку "зручного" суду через міжнародне викрадення дітей.
Гаазька конвенція 1980 року продовжує застосовуватися до відносин між договірними державами Гаазької конвенції 1996 року, які є також учасниками Гаазької конвенції 1980 року.
Гаазька конвенція 1996 року доповнює і посилює Конвенцію 1980 року, встановлюючи чіткі межі для здійснення юрисдикції, у тому числі у виключних випадках, коли у поверненні дитини відмолено або повернення не запитано. Гаазька конвенція 1996 року укріплює Гаазьку конвенцію 1980 року, підкреслюючи первинну роль органів влади Договірної держави постійного місця проживання дитини у прийнятті рішень про заходи, які можуть бути необхідні для довгострокового захисту дитини.
Такий підхід у розумінні співвідношення цих Конвенцій підтримується положеннями "м`якого права" (пункти 13.1, 13.2, 13.5, 13.6 Практичного посібника застосування Гаазької конвенції 1996 року Постійного бюро Гаазької конференції з міжнародного приватного права, 2014 рік), а також офіційним тлумаченням, наданим Постійним бюро Гаазької конференції. ( див. постанову ВС № 308/1403/20 від 05.04.2023 ).
За правилами Гаазької конвенції 1996 року у випадку викрадення держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, за умови дотримання певних умов відповідно до статті 7 цієї Конвенції. Стаття 7 Гаазької конвенції 1996 року встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування. Правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року застосовуються у випадках, коли неможливо встановити постійне місце проживання дитини.
Визначення, яке із правил підвідомчості спору підлягає застосуванню, залежить від встановлених фактичних обставин, зокрема, місця постійного проживання дитини, його зміни чи не набуття такого місця дитиною.
Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.
Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.
Поняття "місце постійного проживання" не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.
Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.
Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.
Враховуючи зміст вказаних норм міжнародного і цивільного права, застосовно до обставин даної конкретної справи, ураховуючи, що на момент переміщення Паннєр Емілії до України дитина лише близько 1 року і 3 місяців проживала у Польщі, лише три місяці відвідувала дитячий садок, а її оточенням була на постійній основі мати та у певний час - батько, тобто за вказаний час дитина не встигла прижитися і соціалізуватися, а на момент пред`явлення позову та ухвалення у справі рішення ОСОБА_6 проживає на території України разом із матір`ю більше двох років і свідому частину свого життя, це свідчить про те, що Україна є звичайним місцем її проживання в розумінні частини першої статті 5 Гаазької конвенції 1996 року, спір між сторонами підпадає під юрисдикцію судів України.
Встановлено, що процедура щодо повернення незаконно утримуваної малолітньої дитини розпочата в адміністративному органі, а саме Міністерстві юстиції України, у червні 2024 року.
При вирішенні цієї категорії справ необхідно керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини, перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини 1989 року), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонічний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року).
Відповідно до статті 8 цієї Конвенції 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі "М.С. проти України" ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції 1950 року, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
При цьому, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
Стосовно питання про співвідношення між Конвенцією про права дитини 1989 року та Гаазькою Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року ЄСПЛ уже зазначав, що у сфері міжнародного викрадення дітей зобов`язання, які накладаються статтею 8 на Договірні держави, повинні тлумачитися у світлі вимог Гаазької конвенції 1980 року (справа "Ignaccolo-Zenide", § 95; "Iglesias Gil та A.U.I. проти Іспанії", № 56673/00, § 51; та "Maumousseau та Washington", § 60) і вимог Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (справи "Maire", § 72; "Maumousseau та Washington", і "Neulinger та Shuruk", § 132), а також відповідних норм і принципів міжнародного права, застосовних у відносинах між Договірними державами (справа "Demir та Baykara проти Туреччини", № 34503/97, § 67).
Цей підхід включає в себе комбіноване і гармонійне застосування міжнародних документів, зокрема, Конвенції про права дитини 1989 року та Гаазької Конвенції 1980 року, беручи до уваги їх мету і наслідки для захисту прав дітей та батьків.
Вирішальним питанням є те, чи було забезпечено в межах свободи розсуду, що надається державам у таких питаннях, справедливий баланс, який повинен існувати між конкуруючими інтересами, що стоять на кону: інтереси дитини, батьків та громадського порядку (справа "Maumousseau та Washington", § 62), беручи при цьому до уваги те, що найкращі інтереси дитини повинні отримати першочергову увагу і що цілі попередження та негайного повернення відповідають певній концепції "найкращих інтересів дитини". Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції 1980 року. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди.
Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою.
Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21) про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у зв`язку із встановленням ЄСПЛ у рішенні у справі "Сатановська та Роджерс проти України" (Satanovska and Rodgers v. Ukraine, заява № 12354/19) порушення Україною міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції 1950 року при вирішенні судом справи.
У пункті 31 рішенні ЄСПЛ від 28 січня 2021 року у справі "Сатановська та Роджерс проти України" (заява № 12354/19) суд звернув увагу, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування "серйозного ризику" для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31).
У рішенні ЄСПЛ від 26 листопада 2013 року (заява № 27853/09) у справі "Х проти Латвії", зазначено, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції 1980 року може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосуванні статей 12, 13 і 20 зазначеної Конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції 1950 року (справа "Neulinger та Shuruk", § 133) (§ 106).
Відповідно до висновків ЄСПЛ, викладених у справі "Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії", рішення від 12 липня 2011 року (заява № 14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.
ЄСПЛ у справі "Х проти Латвії" ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункти 101, 107)) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування "серйозного ризику" (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про "серйозний ризик" для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.
Суд має виходить з того, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладені норми, які регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, в межах доводів апеляційної скарги, суд має з`ясувати, чи виконала відповідачка обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання, та чи суд першої інстанції виконав процесуальні обов`язки за статтею 8 Конвенції стосовно надання конкретного та детального обґрунтування у контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією.
У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_8 разом із чоловіком та малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до серпня 2023 року проживала у м.Кракові у будинку, що належить матері чоловіка на умовах позики (оренди) кімнати. На початку серпня 2023 року відповідач залишила вказане житло та разом із донькою винаймала окреме житло у м. Кракові, що сторонами не заперечується. 
Допитана як свідок в суді першої інстанції відповідачка, вказала, що зверталася до служби по правам жінок та дітей в Польщі з приводу агресивної поведінки позивача у серпні 2023 року після того, як позивач наніс їй тілесні ушкодження, але їй не видали відповідних документів. Внаслідок поведінки позивача, фізичного і морально- психологічного впливу на неї, пригнічення особистості, жорстким контролем над банківським рахунком та одноособовим розпорядженням соціальною допомогою на дитину та грошовими коштами, що призвело до погіршення їх стосунків, вона була змушена разом із донькою піти від позивача та орендувати житло, звернутися до суду із заявою про розірвання шлюбу із позивачем. Оскільки позивач не надавав матеріального забезпечення їй та дитині, а вона не могла матеріально забезпечити оренду житла і проживання з донькою у Польщі, змушена була виїхати до України. 
Із наданої ОСОБА_26 суду переписки, з належним чином посвідченим перекладом, між матір`ю ОСОБА_1 і матір`ю відповідачки, вбачається існування між позивачем і його матір`ю неприязних стосунків, агресивної поведінки сина щодо матері, складної психологічної обстановки між усіма членами сім`ї, бажанням матері позивача, щоб його сім`я жила окремо.
07 грудня 2023 року ОСОБА_8 разом із донькою ОСОБА_6 виїхала із Республіки Польща до України. 
Із грудня 2023 року мати проживає із донькою на території України, а саме : АДРЕСА_4 , а батько - на території Республіки Польща.
Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, згідно Акта обстеження житлових умов від 24.04.2025, складеного службою у справах дітей Роздільнянської міської ради, дитина мешкає разом з матір`ю за місцем її проживання та забезпечена всім необхідним, дитині створені належні умови для повноцінного розвитку. 
Законним представником ОСОБА_5 - ОСОБА_26 укладено декларацію про первинну медичну допомогу доньки від 02 квітня 2024 року. 
Дитина відвідує КЗ "Роздільнянський заклад дошкільної освіти "Оленка" Роздільнянської міської ради" з 02.09.2024, що підтверджується характеристиками від 13.01.2025, 01.09.2025 , відвідує гуртки. Дівчинка визначила коло друзів у садочку, виявляє до них прив`язаність та сумує у їх відсутність.
14 жовтня 2025 року у Емілії з`явилася менша сестра, на яку, як з`ясував психолог у бесіді із дитиною Емілія очікувала.
Відповідачка надала копію довідки №6317/19-536-1273, якою підтверджується реєстрація ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянином України від народження та зареєстроване місце проживання за місцем реєстрації ОСОБА_21 .
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка пояснила, що повернутися до Республіки Польща вона не може, тому що це ставить під загрозу її свободу, пересування і вільне місце проживання, оскільки позивачем ініційовані провадження у поліції щодо її розшуку, а отже і притягнення до кримінальної відповідальності,і на розгляді в суді перебуває позов ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав щодо ОСОБА_6 , визначення жорсткого та обмеженого порядку спілкування матері із донькою. Дані обставини підтверджуються наданими відповідачем доказами. Крім того, відповідач зазначила, що біологічний батько її новонародженої доньки ОСОБА_13 не надає згоди на вивезення його доньки до Республіки Польща. 
Аналізуючи надані сторонами докази, колегія суддів констатує, що позивач не надав суду доказів наявності у нього власного житла або ж гарантій його матері, як власниці будинку, на право проживання у ньому Емілії, та створення умов спокійного не травмуючого середовища для дитини, наявності у нього достатнього доходу, який би гарантував належне матеріальне утримання доньки. Як вбачається із наданих ОСОБА_1 доказів, він має постійне місце роботи, однак не надав доказів умов і характеру роботи, які б дозволяли йому мати можливість приділяти достатньо уваги і часу вихованню доньки та соціалізації до нових для неї умов. 
Як правильно зазначив суд першої інстанції, поклавши в основу висновок психолога, характеристику із дитячого садка, урахувавши думку служби у справах дітей Роздільнянської міської ради, ОСОБА_6 знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю, що є запорукою її гармонійного розвитку, тому вона не повинна розлучатися з матір`ю. Можлива розлука дитини, із матір`ю і зміна місця проживання з України на Польщу, де дитина не знає нікого із родини батька, буде для неї стресовою, фруструючою ситуацією, яка негативно вплине на її як психологічний, так і на фізичний розвиток. З огляду на вік дитини розлучення з матір`ю створить для дитини нетерпиму обстановку.
При цьому у своєму віці ОСОБА_6 має коло значущих для неї людей, це люди, які становлять її сімейне оточення, у процесі взаємодії з якими відбувається процес соціальної та гендерної ідентичності: мати та її родина.
Отже, існують реальні ризики того, що повернення дитини до Республіки Польща, яке буде пов`язане із розривом зв`язку Емілії із мамою, негативно вплине на дитину, спричинить їй психічну шкоду та не сприятиме забезпеченню якнайкращих її інтересів.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, виходячи із найкращих інтересів дитини, дійшов правильного висновку про те, що малолітня ОСОБА_5 , уже прижилася у своєму новому середовищі, в якому знаходиться з грудня 2023 року, тобто більше часу, ніж на момент її виїзду в Україну. 
Колегія суддів також враховує, що на час розгляду справи судом апеляційної інстанції дитині виповнилось три роки шість місяців, із яких лише 1 рік і три місяці дитина проживала в Польщі, а з 08 грудня 2023 року (тобто вже більше двох років, і більшу частину свого свідомого життя) проживає в Україні, що свідчить про те, що малолітня ОСОБА_6 , уже прижилася у своєму новому середовищі, в якому знаходиться більше двох років, а тому повернення дитини загрожує заподіянням їй психічної шкоди й створить для неї нетерпиму обстановку (пункт b статті 13 Гаазької Конвенції 1980 року).
Колегія суддів зазначає, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, проте інтереси дитини мають переважати над інтересами батьків. Лише прагнення батька до здійснення піклування і реалізацію своїх батьківських прав, чому відповідач не чинить перешкод, не є достатнім для твердження про найкращі інтереси дитини для повернення її за місцем проживання батька. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом були застосовані розширювально винятки, що фактично замінило механізм Гаазької конвенції (повернення до держави постійного місця проживання) оцінкою того, "що є кращим" для дитини в державі викрадення і такий підхід порушує основні засади Конвенції, яка передбачає повернення як правило, а винятки - як відступ, що має тлумачитися вузько, підлягають відхиленню, оскільки висновки суду здійснені на основі комбінованого і гармонійного застосування міжнародних документів, зокрема, Конвенції про права дитини 1989 року та Гаазької Конвенції 1980 року, та 1996 року, беручи до уваги їх мету і наслідки для захисту прав дітей та батьків.
Посилання у скарзі на те, що суд помилково застосував критерій "дитина прижилася у новому середовищі", який може бути підставою для відмови лише у разі звернення після спливу одного року та не мав правових підстав обґрунтовувати відмову "адаптацією", оскільки з часу незаконного викрадення до часу звернення позивача із заявою не минуло річного строку є безпідставними і колегією суддів до уваги не приймається, оскільки, як зазначено вище, у спірних правовідносинах мають бути застосовані норми права, передбачені не лише Гаазькою Конвенцією, а і Конвенцією про права дитини 1989 року та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, які дотримуються принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно, без обґрунтування та посилання на докази, дійшов висновку, що “піклування про дитину з боку батька не було ефективним", що не відповідає дійсності та спростовано наданими позивачем доказами, підлягають відхиленню, оскільки оцінка судом та вирішення спору у спірних правовідносинах включає дослідження всіх обставин справи у сукупності, за встановлення яких здійснення батьком опіки не є визначальним, у разі якщо це не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини не тільки наразі, але і у майбутньому.
Посилання у скарзі на те, що, суд необґрунтовано дійшов висновку про те, що на час розгляду справи дитина прижилася у своєму новому середовищі, а тому існує серйозний ризик того, що її повернення поставить під загрозу заподіяння дитині психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нетерпиму обстановку, тоді як відповідачкою не доведено існування ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку та покладання в основу такого висновку суду висновку психолога, який не відповідає не конвенційним, ні процесуальним вимогам є безпідставним і підлягає відхиленню, оскільки спростовані наданими відповідачкою доказами, оцінку яких судом наведено вище.
Відповідно до положень частини 1, 2 статті 76 ЦПКИ України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Недоліки психологічного висновку спеціаліста - практичного психолога ОСОБА_25 , на які вказує скаржник, не виключають його як письмового доказу у справі, а виготовлення висновку спеціаліста на бланку ТОВ "Медикгруп" - м.Херсон , не свідчить про перебування спеціаліста та проведення дослідження дитини саме у м. Херсоні. Натомість, із заявою про призначення експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, позивач до суду не звертався. За обставин цієї справи складені психологом як спеціалістом висновки є належними, допустимими та достатніми доказами. 
Безпідставним є зазначення ОСОБА_1 у скарзі про те, що у висновку психолога йому надано негативну оцінку, оскільки у ньому зазначено, що ОСОБА_6 не ідентифікує батька як значимого дорослого, з яким могла б почувати себе в безпеці, що пов`язано із віком дитини, часом розірвання стосунків із батьком, відсутністю спілкування, тобто без зазначення будь-якої характеристики батька. Посилання у скарзі на те, що суд фактично переписав цей висновок у рішення, усунувшись від власної правової оцінки обставин, підлягає відхиленню, оскільки судом першої інстанції надано оцінку кожному доказу зокрема, і у їх сукупності в цілому.
Посилання у скарзі на те, що висновок суду про те, що м. Роздільна "не є територією бойових дій" є маніпулятивним у країні, де введено воєнний стан і ризик психічної шкоди від повернення до Польщі є значно нижчим, ніж ризик перебування в зоні воєнного конфлікту підлягають відхиленню, оскільки на всій території України введено воєнний стан, стовідсотково ніхто і ніде не може почувати себе у безпеці, проте відповідає дійсності той факт, що м. Роздільна Одеської області не віднесена до території активних бойових дій, сотні тисяч дітей проживають разом із своїми батьками на територіях, не віднесених до активних бойових дій. І за обставин даної справи, дитина буде почувати себе у безпеці і комфортно поряд зі своєю мамою, незалежно це буде в Україні чи Польщі.
Зазначення ОСОБА_1 у скарзі про те, що створення "нової сім`ї" відповідачкою не є легальною підставою для позбавлення позивача можливості піклуватися дитиною не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не забороняє та не створює перешкод , попри створення нової сім`ї, у спілкуванні та піклуванні батька дитиною.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновок третьої особи є однобічним та упередженим, ігнорує встановлений факт незаконного переміщення та утримання дитини відповідачем та не відповідає найкращим інтересам дитини і фактично є висновком про визначення місця проживання дитини, а не позицією третьої особи у справі по Гаазькій конвенції, підлягають відхиленню, оскільки він ґрунтується на спілкуванні із матір`ю дитини, самою дитиною, обстеженням умов проживання дитини та переслідує мету - досягнення якнайкращих інтересів дитини.
Складання Службою у справах дітей Роздільнянської міської ради Акту обстеження та відібрання пояснень у відповідачки раніше, ніж залучено останню до участі у розгляді даної справи , не свідчить про їх недійсність, оскільки такі могли бути складені за зверненням одним із батьків- учасником справи, як встановлено у даній справі - зверненням ОСОБА_1 .
Посилання позивача у скарзі на те, що суд не надав оцінки його поясненням про те, що він пропонував відповідачці зустрітися у м. Львові з дитиною, а дізнавшись про місцезнаходження дитини регулярно відправляв посилки дитині та використовував усі можливості спілкування з донькою, зокрема, засобами відеокомунікації свідчать про не втрату позивача інтересу до комунікації з донькою, проте не впливають на висновки суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не довела, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку підлягають відхиленню, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами даної справи та наданими відповідачем на їх підтвердження доказами.
Посилання ОСОБА_1 на те, що повернення дитини не створить нестерпної обстановки з огляду на потреби забезпечення її найвищих інтересів, що полягають, серед іншого, в необхідності забезпечити дитині такі умови розвитку, за яких дитина зможе у майбутньому самостійно реалізувати свої права підлягають відхиленню, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи, є суб`єктивною думкою позивача та суперечать об`єктивним потребам та якнайкращим інтересам Емілії.
Доводи апеляційної скарги про те, що процедура повернення дитини розпочата до спливу одного року з моменту переміщення, тому суд не мав з`ясовувати те, чи прижилась дитина в новому середовищі, підлягають відхиленню, оскільки суд мав зважити обставини, що відповідають якнайкращим інтересам дитини та можливі ризики заподіяння психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Посилання ОСОБА_27 у скарзі на те, що повернення дитини до місця постійного проживання в Республіці Польща відповідно до Конвенції не передбачає автоматичної сепарації дитини від матері та пропонував відповідачці допомогу в адаптації дитини, в пошуку помешкання для відповідачки та її родини, та іншу допомогу, яку б вона потребувала, а повернення дитини до місця постійного проживання відповідно до Гаазької Конвенції не є вирішенням питання з ким має проживати дитина підлягають відхиленню, оскільки спростовуються об`єктивними обставинами встановленими у даній справі - відсутністю можливості матері супроводжувати доньку та повернутися до Польщі, суперечливою поведінкою позивача : порушення провадження в суді щодо позбавлення відповідачки батьківських прав відносно доньки, встановленням жорстких умов побачень і спілкування матері з донькою, можливістю притягнення відповідачки до кримінальної відповідальності за ініційованими ним заявами до поліції. 
У суду немає підстав не брати до уваги досліджені судом першої інстанцій докази, що мають значення для застосування пункту "b" першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції та підтверджують наявність обґрунтованих ризиків заподіяння шкоди психіці дитини внаслідок її повернення до Республіки Польща. 
У контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, досліджені судом у цій справі належні та допустимі докази є достатніми для підтвердження заперечень відповідачки проти повернення дитини до Республіки Польща. Висновки суду першої інстанції ухвалені на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу їхніх вимог і заперечень, підтверджених відповідними доказами.
Колегія суддів бере до уваги, що як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статті 13 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Зазначає, що право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві.
Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ЄКПЛ. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві.
З огляду на встановлені судом ризики (пункт "b" першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції) втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дитини.
Відмова у задоволенні позову у цій справі становить втручання у гарантоване статтею 8 ЄКПЛ право позивача, але з огляду на викладене вище немає жодних підстав виснувати про порушення такого права у світлі пункту 2 статті 8 ЄКПЛ.
Відмова у задоволенні позову ґрунтується на приписах Гаазької конвенції, що визначає низку випадків, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини. Отже, за пунктом 2 статті 8 ЄКПЛ втручання у право позивача є таким, що встановлене законом, а останній характеризувався належною якістю і дозволяв позивачеві прогнозувати можливість відмови у поверненні дитини, зокрема через існування серйозного ризику заподіяння шкоди психіці дитини у разі її повернення.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року).
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції).
Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення, зокрема у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди.
Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою ( постанова ВП ВС № 2-4237/12 від 13.04.2021).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Оскільки рішення суду підлягає залишенню без змін, відповідно до приписів частини 13 статті 141 ЦПК України, перерозподіл судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Жак Наталія Тадеївна, залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 січня 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів, з дня складання повного рішення, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Верховного Суду.
Повний текст складено 17.03.2026.

Головуючий      Л.П. Воронцова

Судді:       В.В. Майданік

І.В. Склярська