20.04.26
22-ц/812/713/26
Справа №473/1439/25 Доповідач апеляційного суду Т.Б. Кушнірова 
Провадження №22-ц/812/713/26

Постанова
Іменем України
20 квітня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О., 
із секретарем Повертайленко Ю.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Єрмоленко Анною Володимирівною, на заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області ухвалене 01 жовтня 2025 року під головуванням судді Догарєвої І.О., по цивільній справі за позовною заявоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (далі за текстом – ТОВ «Консалт Солюшенс», Товариство) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 05 лютого 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №49-004/ФКВ-08, за умовами якого (п. 1.1.-1.5. кредитного договору) кредитор надає позичальнику кредит у сумі 11400 доларів США, зі сплатою 12,5% річних, строком до 04 лютого 2018 року. 
З метою забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору, 05 лютого 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №49-004/пор-08, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як поручитель, зобов`язалася перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що випливають з кредитного договору №49-004/ФКВ-08.
Цього ж дня, між ТОВ «Український промисловий Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за ким позичальник передав в іпотеку Банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань. Відповідно до Акту приймання-передачі від 14 вересня 2010 року ТОВ «Український промисловий банк» передало, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором №49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року, договором поруки №49-004/пор-08 від 05 лютого 2008 року та Іпотечним договором від 05 лютого 2008 року.
21 липня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір №2292/К про відступлення прав вимоги, за яким до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, у тому числі, до ОСОБА_1 , за вказаним кредитним договором.
На момент відступлення права вимоги, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Консалт Солюшенс» за тілом кредиту становила 3604,72 долари США, за відсотками за користування кредитом - відсотки 2133,94 долари США, а також комісія 28681,52 грн.
Посилаючись на те, що станом на час звернення з позовом відповідач не виконав свого зобов`язання за Кредитним договором, позивач просив суд стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» вказану вище заборгованість та вирішити питання про розподіл судових витрат.
01 жовтня 2025 року заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області частково задоволено позов ТОВ «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» заборгованість за кредитним договором №49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року у розмірі 5738 доларів США 66 центів та 28681 грн 52 коп., з яких основна сума боргу (тіло кредиту) 3604,72 долари США, відсотки 2133,94 долари США, комісія 28681,52 грн, а також судовий збір 3206 грн 56 коп. 
У задоволенні позовних вимог ТОВ «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 відмовлено.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 кредитний договір від 05 лютого 2008 року, виконання зобов`язань за яким забезпечене порукою ОСОБА_2 , позичальник не виконував належним чином, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню з боржника.
Відмовляючи в позові щодо стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 , суд вважав, що порука є припиненою відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки кредитор звернувся в суд після закінчення шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 діючи через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ТОВ «Консалт Солюшенс» відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що строк кредитування за кредитним договором №49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року був погоджений до 04 лютого 2018 року. 
Позивачем не надано доказів того, що первісний кредитор погодив зміну строку кредитування, як це передбачено договором. Також, доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всіх сум кредиту у порядку передбаченому кредитним договором, матеріали справи не містять. 
Позивач, звернувшись до суду із вказаним позовом у березні 2025 року, пропустив визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності, так як останній платіж в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 було здійснено в березні 2015 року, тому початком перебігу позовної давності для позивача слід вважати березень 2015 року. 
Вказує, що у справі відсутній деталізований розрахунок заборгованості за тілом кредиту, нарахованими відсотками та комісією. Розрахунок наданий позивачем, складений останнім самостійно, а не первісним кредитором, що ставить під сумнів його належність. Інших доказів на підтвердження розміру усіх складових загальної вартості кредиту за спірним кредитним договором Товариством не надано.
Витяги з реєстрів боржників до договорів факторингу та виписки по рахунку за кредитним договором не можуть вважатися належними доказами наявності заборгованості за вказаним договором, оскільки з них не вбачається, як саме нараховувались проценти за користування кредитними коштами до укладання договору факторингу. 
Вважає, що оскільки відсутні докази наявності заборгованості ОСОБА_1 перед первісним кредитором на час укладання договору факторингу, зокрема не доведено обставини подання ним письмової заяви щодо видачі кредиту, у розмірі зазначеному в спірному кредитному договорі, те що ним взагалі були отримані кредитні кошти на встановлених у кредитному договорі умовах, а також придбання прав вимоги саме до ОСОБА_1 , тому висновок суду щодо невиконання ним зобов`язань із спати заборгованості за кредитом є безпідставним. 
Крім того, кредитним договором №49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року визначена сплата комісії за управління кредитом у розмірі 0,15% від суми кредиту, що є незаконною, нарахованою неправомірно, оскільки жодного графіку розрахунку платежів щодо сплати такої комісії до зазначеного договору не додано, в матеріалах справи також не міститься. Умови договору щодо внесення позичальником щомісячно, протягом усього строку користування кредитними коштами, вказаної комісії, відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, слід вважати недійсними, оскільки є оспорюваними. 
Апелянт вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами перехід до Товариства права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року, оскільки до суду не надано акт прийманні -передачі реєстру боржників за договором №2292/К про відступлення права вимоги від 21 липня 2020 року, який містив би посилання про передачу права грошової вимоги за даним договором кредиту та реквізит щодо дати і підпису сторін.
Також, зазначає, що договором поруки №49-004/пор-08 від 05 лютого 2008 року не встановлено строк, після якого порука припиняється, умови пункту 10 договору поруки про дію поруки до повного виконання зобов`язання по кредитному договору боржником чи поручителем не можуть розглядатися як установлений строк дії поруки, оскільки суперечать ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України. Тому, позивачем припушений шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, а відтак, у позивача відсутнє право пред`явлення вимоги до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції учасники справи не скористалися.
В судове засідання апеляційного суду представник ТОВ «Консалт Солюшенс» не з`явився, 20 квітня 2026 року надіслав клопотання, у якому вдруге просив відкласти розгляд справи, посилаючись на те, що сторони перебувають у процесі переговорів щодо мирного врегулювання спору і для цього необхідний додатковий час.
Що стосується вказаного клопотання судова колегія зауважує, що явка сторін до суду апеляційної інстанції не визнавалась обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для апеляційного перегляду справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із нормами ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
З урахуванням викладеного, та враховуючи, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, думку представника відповідачів, яка наполягала на розгляді справи у відсутність осіб, які не зявилися, а також те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, за час досить тривалого перебування справи у провадженні суду (березень 2025 року), учасники справи мали можливість врегулювати спір мирним шляхом, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, повідомленого належним чином про час та місце судового засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що 05 лютого 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №49-004/ФКВ-08, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у сумі 11400 доларів США, зі сплатою 10,5 % річних з кінцевим строком повернення до 04 лютого 2018 року. 
Умовами договору встановлена комісія за надання кредиту 1% (п.1.6), комісія за управління кредитом 0,15% від суми кредиту (п.1.7), а також комісія за дострокове проведення розрахунків по кредиту 1% від суми достроково поверненої частини кредиту(п.1.9).
Позичальник зобов`язався належним чином використати кредитні кошти та повернути банку суму отриманого кредиту зі сплатою відсотків. 
Для видачі кредиту Банк відкриває рахунок № НОМЕР_1 в ТОВ «Укрпромбанк». Днем надання кредиту, є день перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника або за його заявою на рахунок контрагента – продавця товарів, робіт, послуг або день одержання позичальником готівкових коштів з каси Банку (п. 2.1).
Відповідно до умов кредитування Банку, надання кредиту здійснюється за письмовою заявою позичальника шляхом видачі готівкових коштів через касу банку (п.2.2).
В забезпечення своєчасного виконання зобов`язань по кредитному договору №49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №49-004/пор-08, відповідно до якого ОСОБА_2 поручається перед ТОВ «Український промисловий банк» за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед ТОВ «Український промисловий банк» за кредитним договором №49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року. 
За умовами договору поруки поручитель і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи повернення кредиту, сплату процентів, штрафних санкцій та відшкодування збитків.
05 лютого 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом якого є трикімнатна кімната АДРЕСА_1 . Відомості про державну реєстрацію іпотеки внесені до Державного реєстру речових прав 08 лютого 2008 року. 
30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. за реєстровим №2258. 
Відповідно до витягу з Акту приймання-передачі від 14 вересня 2010 року ТОВ «Укрпромбанк» передало, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року, договором поруки №49-004/пор-08 від 05 лютого 2008 року та Іпотечним договором від 05 лютого 2008 року. Разом з цим передана кредитна справа боржника.
З повідомленням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення АТ «Дельта Банк» з ринку від 05 вересня 2025 року, право вимоги за кредитним договором №49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року було відступлено на відкритих торгах (аукціоні), що відбулися 24 червня 2020 року у складі пулу активів лотом №GL3N218065, протокол електронного аукціону №UA-EA-2020-06-12-000019-b на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» (ЄДРПОУ 42251700).
21 липня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір №2292/К про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою I.В. та зареєстрований в реєстрі №236.
Як видно з платіжного доручення №166 від 16 липня 2020 року, ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «Дельта Банк» кошти за придбаний актив згідно протоколу №UA-EA-2020-06-12-000019-b від 24 червня 2020 року, лот №GL3N218065, у розмірі 15186587,48 грн. ТОВ «Консалт Солюшенс» є фінансовою установою відповідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ФК №1239, реєстраційний номер 13103989, виданого 29 серпня 2019 року та здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг №1739 від 10 вересня 2019 року. 
За змістом пункту 1 Договору №2292/К про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року, Банк відступив Новому кредитору право вимоги до правонаступників Боржників, за кредитними договорами та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору. 
Відповідно п. 58 реєстру договорів, до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року, іпотечним договором від 05 лютого 2008 року та до ОСОБА_2 за договором поруки №49-004/пор-08 від 05 лютого 2008 року. 
За змістом п. 96 Додатку №2 до Договору №2292/К про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року, загальна заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Консалт Солюшенс» становить 5738 доларів США 66 центів та 28681,52 грн, з яких основна сума боргу (тіло кредиту) 3604,72 долари США, відсотки 2133,94 долари США, комісія 28681,52 грн. 
Відповідач порушив умови пункту 2.4 та пункту 2.6 кредитного договору, не здійснив повернення кредиту та процентів за його користування.
Звертаючись до суду із даним позовом, ТОВ «Консалт Солюшенс» посилалося на те, що заборгованість відповідача за кредитним договором становила 5 738,66 дол США та 28 681 грн 52 коп., з них: заборгованість за тілом кредиту – 3 604,72 дол. США; заборгованість за процентами за користування кредитом – 2 133, 93 дол. США; заборгованість за комісією за управління кредитом - 28 681 грн 52 коп.
Відповідач заперечував проти розміру заборгованості, який визначив позивач у позовній заяві, сформованого на свій розсуд та не підтверджений первинними бухгалтерськими документами.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).
Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості.
Визначаючи розмір заборгованості, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
У даній справі позивач на підтвердження наявної суми заборгованості ОСОБА_1 надав лише загальну довідку, яка містить суму основного боргу, відсотків та комісії станом на дату подання позову (20 березня 2025 року). На зазначену довідку позивач посилався як на обґрунтований розрахунок боргу. 
Відхиляючи будь-які доводи сторін (учасників справи) чи спростовуючи подані докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також навести ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 6 ЦПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Така правова позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.
Відповідно до Умов зазначеного кредитного договору позичальник зобов`язався повертати кредит щомісячно, частинами в розмірі не менш як 95 доларів, по 20 число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту (п.2.4). 
Пунктом 1.3 Умов кредитного договору передбачено, що сторони встановили дату повернення кредиту – 04 лютого 2018 року. 
Матеріали справи не містять доказів направлення позивачем вимог про дострокове виконання умов кредитного договору. 
Таким чином, умовами кредитного договору встановлено окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок ОСОБА_1 повернути кредит частинами. 
Отже, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним із цих щомісячних платежів необхідно обчислювати з наступного (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.
З виписки по особовому рахунку позичальника, яка надана Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на запит ТОВ «Консалт Солюшенс» і не оспорена позичальником, видно, що останній платіж ОСОБА_1 на погашення кредиту було здійснено 26 березня 2015 року (т.1 а.с.103). 
Оскільки невиконання грошового зобов`язання призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором, то вона підлягає стягненню з боржника у межах строку позовної давності, починаючи із 26 квітня 2015 року (з моменту прострочення чергового платежу) по 04 лютого 2018 року (закінчення строку дії кредитного договору), тобто у межах строку позовної давності. 
Встановлено, що з цим позовом позивач звернувся до суду 20 березня 2025 року.
Судом першої інстанції у даній справі постановлено заочне рішення, відповідачі були позбавлені можливості заявити про застосування позовної давності.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц (провадження № 61-19795св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, то це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Відповідно до наведених правових висновків апеляційний суд вправі вирішувати питання про застосування позовної давності за заявою відповідача, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, проте у разі, якщо про застосування позовної давності відповідач заявив під час подання заяви про перегляд заочного рішення у справі.
В апеляційній скарзі представник відповідачів посилається на застосування позовної давності до строків виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів).
Ураховуючи наведене, вимоги ТОВ «Консалт Солюшенс» про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом підлягають задоволенню у межах позовної давності за період з 26 квітня 2015 року по 04 лютого 2018 року (включно). 
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з 12 березня 2020 року, продовжено строки позовної давності до 30 червня 2023 року.
У подальшому, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на період дії воєнного стану було зупинено перебіг загального строку позовної давності до 29 січня 2024 року.
З урахуванням наведеного, звернення ТОВ «Консалт Солюшенс» із позовом у цій справі (березень 2025 року) відбулось в межах трирічного строку загальної позовної давності, який почав свій відлік після закінчення строку дії кредитного договору (04 лютого 2018 року). 
Вирішуючи спір в частині стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом, суд першої інстанції не перевірив залишок заборгованості відповідача за договором, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, не звернули уваги на відсутність обґрунтованого розрахунку позивачем, відсутність у ньому періодів прострочення та строки позовної давності, з огляду на те, що умовам договору визначено повернення фактично отриманих коштів шляхом внесення щомісячних платежів.
Також суд не завернув уваги на те, що борг вказано станом на 20 березня 2025 року, проте початок його виникнення не зазначено. 
За обставин наведених вище, за період з 26 квітня 2015 року по 04 лютого 2018 року, відповідно до статтей 526, 1048, 1054 ЦК України, примусовому стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» підлягає заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3 166, 70 дол США ( 2 р 9 міс 10 дн х 95 дол в місяць). 
Нараховані проценти за вказаний період слід стягнути у розмірі 924, 56 дол США (3166,70 дол США х 10,5% річних: 365= 0,91% в день; 1016 дн х 0, 91).
Що стосується комісії, нарахованої ТОВ «Консалт Солюшенс» за управління кредитом, то її не можна вважати обґрунтованою, виходячи з такого. 
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами 2,3 статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини 1статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначені Законом України «Про споживче кредитування», який набув чинності 10 червня 2017 року.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Частинами 5,6 статті 12 вказаного Закону передбачено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті,є нікчемним. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на час укладення договору) до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Водночас, наявність такої комісії вимагає зазначення в кредитному договорі переліку додаткових та супутніх фінансових послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням /поверненням кредиту, що надаються позичальнику.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15.
Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі з подібними правовідносинами № 204/224/21 зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин 1 та 2 статті11, частини 5 статті12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року в справі № 202/5330/19 (провадження № 61-18751св21), від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23 (провадження № 61-17096св23), від 14 травня 2025 року у справі № 750/11580/21 (провадження № 61-15782св24).
При цьому Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує також оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною 5статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У справі, яка переглядається, встановлено, що умовами кредитного договору № 49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року (п.1.7 Договору) передбачена необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з управлінням кредитом у розмірі 0,15 % від суми кредиту. 
Загальна сума заборгованості за комісією станом на момент подачі позову (20 березня 2025 року) склала 28 681 грн 52 коп.
При цьому в кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику, та за які банк встановив щомісячну комісію за управління кредитом.
Сплата комісії «за управління кредитом» в твердій сумі щомісячно, незалежно від здійснених погашень, вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Комісія «за управління кредитом» відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором. Без зазначення, в чому саме полягає надана банком послуга, вказана умова, на думку колегії суддів, за своєю природою є несправедливою та дискримінаційною щодо споживача.
Встановлена комісія є невиправданим платежем, що спрямований на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, така умова договору порушує публічний порядок.
Таким чином, враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, положення п.1.7 договору № 49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за управління кредитом є нікчемним відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті12 Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
У постанові від 13 липня 2022 року у справа № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на умови кредитного договору, які в частині визначення щомісячної сплати комісії за управління кредитом є нікчемними в силу вимог закону, а тому кредитор не мав підстав для нарахування щомісячної комісії за управління кредитом, а відтак дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по комісії у розмірі 28 681 грн 52 коп.
За наведених обставин аргументи апеляційної скарги проте, що не є незаконними дії банку щодо встановлення у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за надання послуг по управлінню кредитом, заслуговують на увагу.
Щодо вирішення спору в частині вимог ТОВ «Консалт Солюшенс» до поручителя ОСОБА_2 , то слід зазначити наступне.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і далі у редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Умовами п.1.3, п.2.4 кредитного договору разом із установленням строку дії кредитного договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Чергові платежі позичальник повинен був здійснювати по 20 число кожного місяця, а останній платіж боржник повинен був здійснити не пізніше 04 лютого 2018 року. Тому, з часу несплати кожного з платежів, відповідно до статті 261 ЦК України, починається перебіг позовної давності для вимог до позичальника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо щомісячних платежів.
Таким чином, внаслідок вказаних умов договору та у зв`язку з неналежним виконанням цих зобов`язань позичальником ОСОБА_1 позовна давність за вимогами ТОВ «Консалт Солюшенс», як кредитора, до ОСОБА_2 , як поручителя, оскільки поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу окремо.
У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.
Вбачається, що останній платіж позичальником на погашення кредитної заборгованості було здійснено у березні 2015 року, тому кредитор мав право протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити вимоги до поручителя.
Позов ТОВ «Консалт Солюшенс» до боржника та поручителя пред`явлено у березні 2025 року, тобто більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання.
Встановивши наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_2 є припиненою.
Доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи деталізованого розрахунку заборгованості із зазначенням усіх його складових, не звільняє позичальника від обов`язку повернути фактичний залишок кредитних коштів та процентів за користування кредитом, визначений з моменту настання строку погашення чергового щомісячного платежа до закінчення строку дії кредитного договору.
Сумніви апелянта у правильності наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості можуть бути усунуті не відмовою в позові, а шляхом стягнення тієї суми, яка є доведеною і відповідає умовам та вимогам закону.
У вказаних правовідносинах відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України вина відповідача презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.
Випискою з особового рахунку позичальника підтверджується, що останній щомісячний обов`язковий платіж, спрямований на погашення заборгованості, ОСОБА_1 здійснив у березні 2015 року. Після вказаного часу припинив погашення кредиту і жодних доказів належного виконання умов кредитного договору не надав.
Доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи письмової заяви щодо видачі кредиту, у розмірі зазначеному в спірному кредитному договорі, та доказів отримання кредитних коштів відповідачем, колегія суддів відхиляє. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно п.2.1 умов кредитного договору від 05 лютого 2008 року, для видачі кредиту Банк відкриває рахунок № НОМЕР_1 в ТОВ «Укрпромбанк» в системі електронних платежів. Днем надання кредиту є день перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника або за його згодою на рахунок контрагента – продавця товарів/робіт/послуг, або день одержання позичальником коштів з каси банку.
Отже, якщо умовами кредитного договору передбачено, що видача кредиту позичальнику здійснюється як у готівковий, так і безготівковий спосіб, тоді заява про видачу готівки є допустимим доказом у разі, якщо такий кредит видано готівкою. Натомість, у разі, якщо позичальник обрав варіант отримання готівки у безготівковий спосіб, тоді видачу кредиту не може бути підтверджено заявою про видачу готівки.
Оскільки умови кредитного договору, укладеного з ОСОБА_1 передбачають і безготівковий спосіб видачі кредиту, то відсутність у матеріалах справи заяви про видачу готівки не свідчить, що такий кредит не було видано позичальнику.
Крім того, факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів.
ОСОБА_1 не заперечував факту підписання 05 лютого 2008 року кредитного договору № 49-004/ФКВ-08, змістом якого підтверджено факт отримання грошових коштів.
Позичальник передав в іпотеку квартиру за іпотечним договором, укладення якого відбулося після підписання вказаного кредитного договору, і цим самим підтвердив наявність свого зобов`язання перед Банком за вказаним договором саме у визначеній у ньому сумі.
Із часу укладення кредитного договору жодного разу не заявляв про неотримання від Банку коштів, частково виконував взяті на себе зобов`язання щодо погашення заборгованості. 
Кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки не визнавалися у встановленому порядку недійсними. 
Зазначене свідчить про те, що отримавши кредитні кошти у банку, користуючись ними та погашаючи заборгованість протягом тривалого часу позичальник визнав та схвалив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, виконував його умови та усвідомлено ставився до взятого на себе обов`язку. Зазначені обставини ним не спростовано. 
З наведених вище підстав колегія суддів відхиляє й доводи апеляційної скарги, що виписка по рахунку за кредитним договором, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, не може вважатися належним доказом видачі кредиту та наявності заборгованості. 
Посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів придбання позивачем прав вимоги ОСОБА_1 , недоведеність переходу до Товариства права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, Договором про передачу Активів та Кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельа Банк» від 30 червня 2010 року та актом прийому передачі до цього Договору від 14 вересня 2010 року, Договором № 2292/К про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року, Додатком № 1 до вказаного Договору, платіжним дорученням № 166 від 16 липня 2020 року (т.1 а.с. 17 -31). 
Під час вирішення спору, суд першої інстанції не повно з`ясував фактичні обставини справи і, зокрема, не звернув увагу на початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за кредитним договором, внаслідок чого дійшов помилкового висновку для задоволення позову в частині стягнення заборгованості з позичальника у розмірі, заявленому позивачем.
Наведене, відповідно до п.п.1,3 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни оскаржуваного судового рішення у вказаній частині та стягнення на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 4091 доларів США 26 центів, з яких заборгованість за тілом кредиту 3 166,70 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом 924,56 долари США. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 2 155 грн 13 коп. 
Також, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, то із ТОВ «Консалт Солюшенс» на його користь слід стягнути 1 577 грн 15 коп судового збору за подачу апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Єрмоленко Анною Володимирівною задовольнити частково.
Заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2025 року в частині розміру стягнутої заборгованості та судового збору з ОСОБА_1  на користьТовариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»  змінити. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (код ЄДРПОУ 42251700) заборгованість за кредитним договором №49-004/ФКВ-08 від 05 лютого 2008 року у розмірі 4091 доларів США 26 центів, з яких заборгованість за тілом кредиту 3 166,70 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом 924,56 долари США. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» судові витрати на оплату судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 2 155 грн 13 коп. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на користь ОСОБА_1 1 577 грн 15 коп судового збору за подачу апеляційної скарги.
Вказане заочне рішення в частині відмови в позові ТОВ «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді:

_____________________
Повне судове рішення складено 21.04.2026 р.