ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1207/26 Справа № 203/2753/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м, Дніпра від 18 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення (суддя першої інстанції Колесніченко О.В.), -
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року КП «Дніпроводоканал» ДМР звернулось до Центрального районного суду м, Дніпра з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за період з 01 липня 2021 року по 31 травня 2025 року, в сумі 7 161,53 грн., з яких 7 150,26 грн. – сума основного боргу, 1,10 грн. – сума 3% річних та інфляційне збільшення – 10,17 грн., а також судові витрати в сумі 3 028 грн.
Рішенням Центрального районного суду м, Дніпра від 18 серпня 2025 року позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення за період з 01 липня 2021 року по 31 травня 2025 року в сумі 7 150,26 грн. та судовий збір у розмірі 3 023,23 грн.
Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також не відповідність висновків суду обставинам справи.
Зокрема зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано її про витребування доказів, протокол судового засідання містить розбіжності у відомостях щодо явки сторін, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів у вигляді первинних бухгалтерських документів на підтвердження розміру заборгованості за водопостачання та акту прийому-передачі майна КП «Дніпроводоканал». Також вважає, що позивач незаконно здійснює комерційну діяльність без ліцензії під виглядом надання житлово-комунальних послуг, а також між останнім та нею не має договірних відносин, оскільки вона не є комерційним споживачем
Також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час реєстрації позовної заяви в суді, відкриття провадження за неналежно оформленою позовною заявою, без досудового врегулювання спору та без підтвердження наявності правовідносин між позивачем та відповідачем. Також наголошує, що позовна заява подана не уповноваженою особою. Крім того вважає, що судові рішення у справі не оформлені у відповідності до вимог закону, а матеріали справи не містять відомостей про суд, суддю та секретаря судового засідання.
Враховуючи наведене просила скасувати рішення Центрального районного суду м, Дніпра від 18 серпня 2025 року та стягнути з позивача на її користь судовий збір у розмірі 4535 грн.
КП «Дніпроводоканал» надано відзив на апеляційну скаргу, в якому воно просило залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Звертає увагу, що між сторонами склались фактичні договірні відносини щодо надання відповідних послуг з водопостачання та водовідведення для яких не обов`язкове укладення письмового договору. Звертає увагу, що обов`язок споживача сплачувати за фактично спожиті житлово-комунальні послуги ґрунтується не тільки на договорі, а і на закону. Крім того, КП «Дніпроводоканал» опубліковано на офіційному сайті повідомлення про публічну пропозицію (оферту). Також зазначали, що відповідачка є власницею квартири, яка у відповідності до показань лічильника зобов`язана оплачувати послуги з водопостачання та водовідведення.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В даній справі ціна позову становить 7 161,53 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3 028х30 =90 840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , на ім`я якої відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №9893 від 12 жовтня 2020 року, а також відповіддю на запит суду з Єдиного державного демографічного реєстру № 1323409 від 25 квітня 2025 року (а.с. 3, 19).
Згідно інформації з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №226669037 від 02 жовтня 2020 року, право власності на об`єкт нерухомого майна – квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано на праві приватної власності за відповідачкою, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2020 року (а.с.6, 5).
Позивачем відповідно до державної програми забезпечення населення України постачаються послуги з водопостачання і водовідведення в квартиру АДРЕСА_1 , де зареєстрована відповідач.
Згідно рішення Дніпропетровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року про розподіл плати за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал», абоненту ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Задовольняючи частково позовні вимоги ДП «Дніпроводоканал» суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимим доказами підтверджено наявність у відповідача, як фактичного користувача послуг з водопостачання та водовідведення, заборгованості за надані їй позивачем послуги. Однак відмовлено у стягненні інфляційного збільшення та 3% річних з огляду на воєнний стан.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних права та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти.
Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. 
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про те, що у неї не має підстав для сплати за послуги з водопостачання та водовідведення у зв`язку із тим, що між сторонами не був укладений договір, з огляду на наступне.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі №642/2858/16).
Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі №712/8916/17 (провадження №14-448цс19).
Отже, доводи про те, що відсутність укладеного між сторонами договору свідчить про відсутність відносин між сторонами з приводу надання послуг, є безпідставні та спростовуються дослідженими судом доказами
Крім того відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна, а відповідачка згідно із наявними у справі документами починаючи з 02 жовтня 2020 року є власницею квартири АДРЕСА_1 в яку позивачем надаються послуги з водопостачання та водовідведення.
Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі рішення Дніпровської міської Ради №526 від 20.04.1995 про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал».
При цьому предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 22 березня 2023 року № 72/35.
Тому доводи апеляційної скарги про відсутності підстав для стягнення з неї заборгованості за послугами з водопостачання та водовідведення на користь позивача у зв`язку із недоведеністю можливості надання таких послуг позивачем та відсутністю між сторонами договірних відносин не знайшли свого підтвердження.
Крім того, типовий договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення розміщено на веб-сайті позивача у вільному доступі та у спосіб, що забезпечує ознайомлення зі змістом цього Договору.
Також слід звернути увагу, що з матеріалів справи не вбачається, що відповідачка звертались до позивача із заявою про вибір моделі договірних відносин або відмови від надання централізованого водопостачання та водовідведення.
Таким чином, сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно яких позивач надавав відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідач був зобов`язаний сплачувати за ці послуги грошові кошти.
З приводу доводів апеляційної скарги про недоведеність розміру заборгованості за надання послуг з водопостачання та водовідведення, то матеріали справи розрахунок заборгованості, який є належним та допустимими доказом наявності такої заборгованості та який відповідачкою не спростований. 
Що ж до доводів апеляційної скарги з приводу порушень судом першої норм процесуального права, то суд апеляційної інстанції не було встановлено таких порушень, які б у розумінні ч.3 ст. 376 ЦПК України були обов`язковою підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції.
Також з матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана представником КП «Дніпроводоканал» - Демошенко Л.В., уповноваженим на це довіреністю від 02.01.2025 року та посадовими обов`язками керівника претензійно-позовної групи по роботі з фізичними особами, тобто в рамках самопредставництва (а.с.85-95). Крім того, слід звернути увагу, що зауваження до протоколу судового засідання розглядаються судом який його склав; категорія справ не передбачає обов`язкове досудове врегулювання спору; відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що вона ознайомилась із матеріалами справи 06 червня 2025 року, то із була обізнана про уточнення позовних вимог.
Що ж стосується клопотання про витребування доказі заявлене до суду першої інстанції, то у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням враховуючи їх належність та допустимість, а вказані відповідачкою докази не містили інформацію щодо предмета доказування або вже підтверджувались наявними в матеріалах справи документами.
Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом, а також тлумаченням норм матеріального права на свій розсуд.
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції в оскаржуваній частині правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
В іншій частині, яка стосується 3% річних та інфляційного збільшення рішення на предмет правомірності судом апеляційної інстанції не переглядалось.
Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 7 150,26 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м, Дніпра від 18 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В Агєєв

Т.В. Космачевська