ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
08.04.2026	Справа № 910/492/26	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом Київської міської ради 
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал Строй-3" 
2. Обслуговуючого кооперативу "Житловий комплекс "Перспектива" 
про стягнення 732 237,17 грн.,

Без виклику (повідомлення) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Київська міська рада (далі - позивач, Рада) звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал Строй-3" (далі - відповідач-1, Товариство) та Обслуговуючого кооперативу "Житловий комплекс "Перспектива" (далі - відповідач-2, Кооператив) про стягнення 732 237,17 грн. (по 366 118,59 грн. з кожного з відповідачів) безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування у період з 11.11.2022 року по 26.11.2023 року земельною ділянкою площею 1,5087 га з кадастровим номером 8000000000:62:096:0031, розташованою за адресою: місто Київ, вулиця Теодора Драйзера, 40.
Ухвалою від 26.01.2026 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/492/26 та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
10.02.2026 року через систему "Електронний суд" надійшли відзиви Товариства та Кооперативу від 09.02.2026 року, в яких останні заперечили проти задоволення вимог Ради з огляду на відсутність доказів фактичного користування земельною ділянкою саме відповідачами, тоді як значна частина розташованих на ній об`єктів нерухомого майна (у тому числі тих, що перебували у стадії будівництва або консервації) належить фізичним особам - власникам квартир та нежитлових приміщень. У той же час, у разі розташування на земельній ділянці об`єктів нерухомості, які належать різним особам, попередній власник або забудовник не може вважатися єдиним користувачем земельної ділянки. Крім того, сам по собі факт розміщення об`єктів нерухомого майна на земельній ділянці не може автоматично свідчити про отримання відповідачами майнової вигоди у вигляді безпідставно збережених коштів. Відповідачі також вказували, що рішення Ради від 16.12.2021 року № 4165/4206 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:62:096:0038) комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, ділянка № 28 у 26-му мікрорайоні житлового масиву Вигурівщина-Троєщина у Деснянському районі м. Києва" (далі - Рішення № 4165/4206) та від 18.05.2023 року № 6410/6451 "Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ СТРОЙ-3" та Обслуговуючому кооперативу "Житловий комплекс "ПЕРСПЕКТИВА" земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу на вул. Теодора Драйзера, 40 у Деснянському районі міста Києва" (далі - Рішення № 6410/6451), на які посилався позивач на підтвердження пред`явлених вимог, прямо свідчать про те, що у спірний період право оренди земельної ділянки відповідачами оформлено не було. Більше того, позивач обмежився застосуванням нормативної грошової оцінки земельної ділянки без належного доведення фактичного розміру збережених відповідачами коштів, а отже розрахунок Ради фактично базується на припущенні щодо можливого розміру платежу та не підтверджує реального обсягу безпідставно збережених коштів.
16.02.2026 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь позивача від 16.02.2026 року на відзиви відповідачів на позовну заяву, в якій Рада зазначила, що земельна ділянка сформована та є об`єктом цивільних прав у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України, а право власності на розташоване на ній нерухоме майно зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.11.2022 року, і саме з цього моменту - 11.11.2022 року, Рада вважає за доцільне стягнути з відповідачів безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності. 
У той же час, 28.12.2021 року відповідачі звернулися до Ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в якому просили надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,5087 га (кадастровий номер 8000000000:62:096:0031) по вулиці Теодора Драйзера, 40, у Деснянському районі міста Києва для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу. Отже, самі відповідачі підтвердили факт користування ними спірною земельною ділянкою площею 1,5087 га, а отже розмір земельної ділянки, якою користуються Товариство та Кооператив, є доведеним, обґрунтованим та підтвердженим достатніми доказами. У той же час, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відповідні кошти є безпідставно збереженими.
20.02.2026 року через систему "Електронний суд" надійшли заперечення Товариства та Кооперативу від 19.02.2026 року, в яких останні вказали, що вимоги позивача в частині стягнення коштів за період до 29.09.2023 року ґрунтуються на припущеннях та суперечать правовій природі земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Крім того, позивачем не доведено, яку саме частину земельної ділянки використовували відповідачі, у який спосіб здійснювалось таке користування та чи перевищував обсяг користування межі, необхідні для обслуговування конкретних об`єктів нерухомості.
Інших заяв чи клопотань від сторін до суду не надходило. 
Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
01.10.2021 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок Головне управління Держгеокадастру у м. Києві провело державну реєстрацію земельної ділянки площею 1,5087 га з кадастровим номером 8000000000:62:096:0031, розташованої за адресою: місто Київ, вулиця Теодора Драйзера, 40. Наведені обставини підтверджуються, зокрема, наявним у матеріалах справи Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0002031552023, сформованим 29.09.2023 року.
За інформацією наведеного Витягу категорією земель означеної ділянки є: землі житлової та громадської забудови; вид цільового призначення земельної ділянки: 02.10 Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури. 
У той же час, формою власності означеної ділянки є комунальна власність, а її власником є Рада (документ, який є підставою для виникнення права: рішення місцевого органу державної виконавчої влади Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 27.04.2021 № 952; Акт приймання-передачі земельної ділянки; Заступник голови Київської міської державної адміністрації з питань здійснення самоврядних повноважень П. Оленич; Київський міський голова В. Кличко 06.05.2021 б/н; рішення органу місцевого самоврядування Київська міська рада 16.12.2021 № 4165/4206).
Перебування у власності територіальної громади міста Києва в особі Ради означеної земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:096:0031 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2579233280000, дата державної реєстрації права власності: 08.02.2022 року) також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки: 456244746).
Рішенням № 4165/4206 Рада затвердила технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:62:096:0038) комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Ради, ділянка № 28 у 26-му мікрорайоні житлового масиву Вигурівщина-Троєщина у Деснянському районі м. Києва, якою передбачено формування двох земельних ділянок площами 1,5087 га (кадастровий номер 8000000000:62:096:0031) (витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.10.2021 року № НВ-8001410042021) та 0,9553 га (кадастровий номер 8000000000:62:096:0032) (витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.10.2021 року № НВ-8001410032021) (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код виду цільового призначення - 03.02, справа № 629156388).
Судом встановлено, що згідно з рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ткаченко Наталії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.11.2022 року індексний номер 65519950 за Товариством на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу від 07.11.2022 року № 1947, № 1948 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.11.2022 року було зареєстроване право власності на громадський будинок площею 461,8 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1739418680000), розташований у місті Києві на вулиці Теодора Драйзера, 40.
Також з матеріалів справи вбачається, що крім належного Товариству нерухомого майна - громадського будинку площею 461,8 м2, на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:62:096:0031 знаходиться майно членів Кооперативу та Товариства, а саме: 
1. житловий 18-ти поверховий будинок (1 секція ЖК "Перспектива"), в якому наявні 170 квартир та 9 нежитлових приміщень, які є власністю фізичних та юридичних осіб (членів Кооперативу) у вигляді права власності та майнових прав на об`єкт нерухомості (квартира/нежитлове приміщення);
2. житловий 19-ти поверховий будинок (2 секція ЖК "Перспектива"), в якому наявні 190 квартир та 4 нежитлових приміщення, які є власністю фізичних та юридичних осіб (членів Кооперативу) у вигляді права власності та майнових прав на об`єкт нерухомості (квартира/нежитлове приміщення); 
3. житловий 25-ти поверховий будинок (3 секція ЖК "Перспектива"), в якому наявні 262 квартири та 10 нежитлових приміщень, які є власністю фізичних та юридичних осіб (членів Кооперативу) у вигляді майнових прав на об`єкт нерухомості (квартира/нежитлове приміщення); будинок перебуває на стадії будівництва (будівництво заморожене);
4. 15-ти поверховий об`єкт незавершеного будівництва (9 секція (4 черга) або 4 секція ЖК "Перспектива"), в якому наявні 140 квартир та 10 нежитлових приміщень, 65 з яких є власністю фізичних та юридичних осіб (членів Кооперативу) у вигляді майнових прав на об`єкт нерухомості (квартира/нежитлове приміщення), решта 85 квартир у вигляді майнових прав є власністю Товариства на підставі договору підряду від 11.08.2017 року № 11/08-БМ; будинок перебуває на стадії будівництва (будівництво заморожене, згідно з проектом заплановано побудувати 19-ти поверховий житловий будинок).
Наведені обставини підтверджуються, зокрема, копією адресованого Комунальному підприємству "Київський інститут земельних відносин" спільного листа Товариства та Кооперативу від 14.12.2022 року № 14/12-2, а також не заперечувалися відповідачами під час розгляду справи у заявах по суті спору.
18.05.2023 року Рада прийняла рішення № 6410/6451, яким затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Товариству та Кооперативу в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу на вулиці Теодора Драйзера, 40 у Деснянському районі міста Києва (зміна цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:62:096:0031) (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код виду цільового призначення - 02.10, справа № 584539672). Означеним рішенням Рада також змінила цільове призначення земельної ділянки площею 1,5087 га (кадастровий номер 8000000000:62:096:0031) та дозволила її використання для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу (код виду цільового призначення - 02.10, для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури). Крім того, позивач вирішив передати Товариству та Кооперативу в оренду на 5 років земельну ділянку площею 1,5087 га (кадастровий номер 8000000000:62:096:0031) для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу (код виду цільового призначення - 02.10, для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури) на вулиці Теодора Драйзера, 40 у Деснянському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно та необхідністю добудови житлових будинків (заява ДЦ від 14.12.2022 року № 72361-007185280-031-03).
Згідно з пунктом 6 рішення Ради № 6410/6451 останнє втрачає чинність через 12 місяців з моменту його оприлюднення у разі, якщо протягом цього строку не укладений відповідний договір оренди земельної ділянки.
Судом встановлено, що 27.11.2023 року між Радою (орендодавець), Товариством та Кооперативом (орендарі) був укладений відповідний договір оренди земельної ділянки (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстрований у реєстрі за № 794), за умовами якого орендодавець на підставі рішення Ради № 6410/6451 передає, а відповідачі приймають в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену цим договором, для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва в особі позивача.
Згідно з пунктом 2.1 цього правочину об`єктом оренди відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, рішення Ради від 18.05.2023 року № 6410/6451 та цього договору є земельна ділянка з наступними характеристиками:
- кадастровий номер: 8000000000:62:096:0031;
- місце розташування: вулиця Рональда Рейгана (до перейменування - Теодора Драйзера), 40 в Деснянському районі міста Києва;
- категорія земель: землі житлової та громадської забудови;
- цільове призначення: 02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури (для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу);
- розмір (площа) земельної ділянки - 1,5087 га.
За умовами пункту 2.2 наведеного договору відповідно до витягу із технічної документації від 29.08.2023 року за № НВ-9926974132023 нормативна грошова оцінка земельної ділянки та дату укладення договору становить 46 015 902,79 грн.
У пункті 2.4 договору його сторони зафіксували, що на земельній ділянці розташований громадський будинок площею 461,8 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1739418680000, який знаходиться у приватній власності Товариства, та недобудовані багатоповерхові (18-19-25-15-ти поверхові) житлові будинки, житлові та нежитлові приміщення, які є власністю фізичних і юридичних осіб (зокрема, у вигляді майнових прав), що є членами Кооперативу (інформаційні довідки від 24.12.2021 року № 24/12-2 та від 03.02.2022 року № 03/02-2).
Договір укладено на 5 (п`ять) років (пункт 3.1 договору).
Судом також встановлено, що речові права Товариства та Кооперативу на орендовану ними земельну ділянку площею 1,5087 га (кадастровий номер 8000000000:62:096:0031) на вулиці Рональда Рейгана (до перейменування - Теодора Драйзера), 40 в Деснянському районі міста Києва, були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.11.2023 року.
Разом із тим, відповідно до листів Головного управління ДПС у м. Києві від 24.09.2025 року № 27053/5/26-15-04-15-03 та від 07.10.2025 року № 28498/5/26-15-04-15-03 ні Товариство, ні Кооператив станом на вересень-жовтень 2025 року не подавали податкових декларацій по платі за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності), а також не сплачували плату за землю у період з 11.11.2022 року по 26.11.2023 року.
Оскільки з 11.11.2022 року (тобто моменту реєстрації права власності на розташоване на спірній земельній ділянці нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) до 26.11.2023 року (день, що передує даті реєстрації майнових прав Товариства та Кооперативу щодо орендованої ними земельної ділянки) відповідачі без достатніх правових підстав та не сплачуючи належну плату за користування земельною ділянкою, використовували цю ділянку комунальної власності площею 1,5087 га (кадастровий номер 8000000000:62:096:0031) на вулиці Рональда Рейгана (до перейменування - Теодора Драйзера), 40 в Деснянському районі міста Києва, Рада звернулася до господарського суду міста Києва з означеним позовом про стягнення з відповідачів 732 237,17 грн. (по 366 118,59 грн. з кожного із них) безпідставно збережених останніми коштів у розмірі орендної плати за користування протягом означеного періоду вказаною земельною ділянкою.
Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.
За змістом статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями частини першої статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Крім того, правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України.
Виходячи зі змісту означеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку в разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.
Як вбачається з положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведені в оренду попередньому власнику.
Суд зазначає, що власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 року в справі № 924/856/20.
Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час внесення земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:096:0031 до Державного земельного кадастру) до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Слід зазначити, що відповідно до цієї норми в редакції, чинній на час реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на розташоване на спірній земельній ділянці нерухоме майно, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року в справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані.
У постанові від 05.08.2022 року в справі № 922/2060/20 Верховний Суд, при розгляді спору в подібних правовідносинах, де серед іншого встановлювались обставини щодо площі земельної ділянки, яку використовував власник розташованого на ній нерухомого майна, дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем сформованої земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України).
Згідно зі статтею 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
У той же час, з матеріалів справи вбачається, що після формування 01.10.2021 року і внесення відомостей про земельну ділянку площею 1,5087 га з кадастровим номером 8000000000:62:096:0031 до Державного земельного кадастру і набуття 11.11.2022 року права власності на нерухоме майно за адресою: місто Київ, Деснянський район, вулиця Рональда Рейгана (до перейменування - Теодора Драйзера), 40, до 26.11.2023 року (день, що передує даті реєстрації майнових прав Товариства та Кооперативу щодо орендованої ними земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) відповідачі використовували цю земельну ділянку, на якій розташована належна їм нерухомість, без правовстановлюючих документів, а також без сплати орендної плати за землю в передбаченому законодавством розмірі.
Однак, відповідно до листів Головного управління ДПС у м. Києві від 24.09.2025 року № 27053/5/26-15-04-15-03 та від 07.10.2025 року № 28498/5/26-15-04-15-03 ні Товариство, ні Кооператив станом на вересень-жовтень 2025 року не подавали податкових декларацій по платі за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності), а також не сплачували плату за землю у період з 11.11.2022 року по 26.11.2023 року за земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:62:096:0031.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (стаття 1213 Цивільного кодексу України).
Визначаючи суть і характер правовідносин, які виникли між сторонами, суд виходить з того, що згідно з чинним законодавством України зобов`язання за підставами виникнення поділяються на договірні та позадоговірні.
Відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року в справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 року в справі № 922/3412/17, постанові Верховного Суду від 14.01.2019 року в справі № 912/1188/17.
Наведені обставини спростовують заперечення відповідачів проти позову в частині посилань останніх на те, що сам по собі факт розміщення об`єктів нерухомого майна на земельній ділянці не може свідчити про отримання відповідачами майнової вигоди у вигляді безпідставно збережених коштів.
З аналізу норм статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, абзацу 4 частини 1 статті 144, абзацу 5 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.
Статтею 206 Земельного кодексу України, підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що власником майна, фактично збереженого відповідачем (коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою) також є територіальна громада міста Києва в особі позивача (Ради). Отже, збереження (заощадження) відповідачами коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення (накопичення) цих коштів у Товариства та Кооперативу за рахунок їх неодержання позивачем.
Незалежно від наявності вини в поведінці відповідачів, сам факт несплати ними за користування земельною ділянкою свідчить про втрату позивачем майна, яке в спірних правовідносинах підпадає під категорію "виправдане очікування", що є загальновизнаним, у тому числі в практиці визначення Європейського суду з прав людини. Навіть за відсутності ознак делікту, тобто при умові правомірної поведінки відповідачів у спірних правовідносинах, досягається відновлення справедливої рівноваги між правами та охоронюваними законом інтересами сторін спору, що випливають з принципу платності користування землею.
Встановлені обставини справи свідчать, що відповідачі як власники об`єктів нерухомого майна, зокрема, з 11.11.2022 року (тобто після формування земельної ділянки та реєстрації права власності на розташоване на цій ділянці нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) до 26.11.2023 року (день, що передує даті реєстрації майнових прав Товариства та Кооперативу щодо орендованої ними земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), користувалися спірною земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розташовані, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим місцевий бюджет недоотримував кошти у вигляді орендної плати за використання землі, а тому Товариство і Кооператив протягом спірного періоду були фактичними користувачами земельної ділянки, які без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберегли у себе кошти, які мали сплатити за користування нею. Враховуючи наведене, відповідачі зобов`язані повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.
При цьому, обставини перебування нерухомого майна у стадії будівництва або консервації не мають вирішального значення при кваліфікації спірних правовідносин та не спростовують фактичного користування відповідачами земельною ділянкою протягом вказаного Радою в позовній заяві періоду.
Слід зазначити, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 року в справі № 922/1646/20 та від 04.03.2021 року в справі № 922/3463/19.
Спірна земельна ділянка, на якій розташовані належні відповідачам об`єкти нерухомого майна та за користування якою Рада просила стягнути з відповідачів безпідставно збережені ними кошти, є сформованою (визначено її площу і межі), їй присвоєно кадастровий номер, відомості про неї внесено до Державного земельного кадастру.
Згідно зі статтею 14 Податкового кодексу України плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Окрім того, відповідно до положень підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Суд зауважує, що відповідачі не є власниками або постійними землекористувачами земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:096:0031, а тому не є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку. При цьому, на переконання суду, єдина можлива форма здійснення плати за землю для них, як землекористувачів, є орендна плата (стаття 14.1.72 Податкового кодексу України).
Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (статті 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).
Згідно з пунктом 284.1 статті 284 Податкового кодексу України органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю, що сплачується на відповідній території.
Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.
Вищенаведені обставини спростовують заперечення відповідачів проти позову, які зводяться до відсутності доказів фактичного користування ними земельною ділянкою та не оформлення Товариством і Кооперативом протягом спірного періоду права оренди земельної ділянки.
Заперечуючи проти позову, відповідачі також вказували про недоведеність Радою фактичного користування земельною ділянкою саме Товариством та Кооперативом з огляду на те, що значна частина розташованих на ній об`єктів нерухомого майна (у тому числі тих, що перебували у стадії будівництва або консервації) належить фізичним особам - власникам квартир та нежитлових приміщень. У той же час, у разі розташування на земельній ділянці об`єктів нерухомості, які належать різним особам, попередній власник або забудовник не може вважатися єдиним користувачем земельної ділянки. 
Однак, такі заперечення не свідчать про відсутність підстав для задоволення вимог Ради, оскільки у листі від 14.12.2022 року № 14/12-2 за підписом директора Товариства Величко О.О. та Голови Кооперативу Тарасенко Т.М. останні зазначили та визнали, що на спірній ділянці знаходиться належне відповідачу-1 та членам відповідача-2 майно, а саме: 
1. житловий 18-ти поверховий будинок (1 секція ЖК "Перспектива"), в якому наявні 170 квартир та 9 нежитлових приміщень, які є власністю фізичних та юридичних осіб (членів Кооперативу) у вигляді права власності та майнових прав на об`єкт нерухомості (квартира/нежитлове приміщення);
2. житловий 19-ти поверховий будинок (2 секція ЖК "Перспектива"), в якому наявні 190 квартир та 4 нежитлових приміщення, які є власністю фізичних та юридичних осіб (членів Кооперативу) у вигляді права власності та майнових прав на об`єкт нерухомості (квартира/нежитлове приміщення); 
3. житловий 25-ти поверховий будинок (3 секція ЖК "Перспектива"), в якому наявні 262 квартири та 10 нежитлових приміщень, які є власністю фізичних та юридичних осіб (членів Кооперативу) у вигляді майнових прав на об`єкт нерухомості (квартира/нежитлове приміщення); будинок перебуває на стадії будівництва (будівництво заморожене);
4. 15-ти поверховий об`єкт незавершеного будівництва (9 секція (4 черга) або 4 секція ЖК "Перспектива"), в якому наявні 140 квартир та 10 нежитлових приміщень, 65 з яких є власністю фізичних та юридичних осіб (членів Кооперативу) у вигляді майнових прав на об`єкт нерухомості (квартира/нежитлове приміщення), решта 85 квартир у вигляді майнових прав є власністю Товариства на підставі договору підряду від 11.08.2017 року № 11/08-БМ; будинок перебуває на стадії будівництва (будівництво заморожене, згідно з проектом заплановано побудувати 19-ти поверховий житловий будинок);
5. одноповерховий громадський будинок загальною площею 461,8 м2, зареєстрований за адресою: місто Київ, вулиця Теодора Драйзера, будинок 40, та є власністю Товариства у вигляді права власності.
При цьому суд врахував, що відповідно до статті 2, частини 3 статті 19 Закону України "Про кооперацію" обслуговуючим кооперативом є кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом.
Суд також зазначає, що при розгляді даної категорії справ не мають жодного значення причини, з яких відповідачі не оформили право користування земельною ділянкою, у тому числі якщо це сталося в результаті поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 23.05.2018 року в справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 року в справі № 922/3412/17, від 04.12.2019 року в справі № 917/1739/17, позивач має довести лише існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, та обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів)).
Щодо здійсненого Радою розрахунку заявленої до стягнення суми безпідставно збережених відповідачами коштів, суд зазначає таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 року в справі № 629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року в справі № 320/5877/17 (пункт 71).
Висновок про те, що належним доказом розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути витяг, довідка або технічна документація з нормативної грошової оцінки, Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 09.11.2021 року в справі № 905/1680/20.
Статтею 20 Закону України "Про оцінку земель" передбачено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт.
Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною і міською радою.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.
Судом встановлено, що згідно з Витягом № НВ-9926974132023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 29.08.2023 року вартість земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:096:0031 у 2023 році становить 46 015 902,79 грн. 
Означена вартість також відображена у пункті 2.2 договору оренди від 27.11.2023 року, за умовами якого відповідно до витягу із технічної документації від 29.08.2023 року за № НВ-9926974132023 нормативна грошова оцінка земельної ділянки та дату укладення договору становить 46 015 902,79 грн.
У той же час, відповідно до інформації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, розміщеної у відкритому доступі на офіційному сайті (https://land.gov.ua/), значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2022 рік становить 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь).
Відтак, суд встановив, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:096:0031 у 2023 році становила 46 015 902,79 грн., а в 2022 році - 40 013 828,51 грн. (46 015 902,79 грн./1,15).
Суд також врахував, що ставка орендної плати у період з 11.11.2022 року по 31.12.2022 року була визначена позивачем згідно з Додатком № 11 до рішення Ради від 09.12.2021 року № 3704/3745 "Про бюджет міста Києва на 2022 рік" (позивач нарахував 559,10 грн.); у період з 01.01.2023 року по 17.05.2023 року - відповідно до Додатка № 11 до рішення Ради від 08.12.2022 року № 5828/5869 "Про бюджет міста Києва на 2023 рік" та за умови, що приміщення нерухомого майна, розташованого в межах земельної ділянки, не передавались в оренду їх власником, де визначені розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки), а саме: до земель з видом цільового призначення - 03.02 для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти - 0,01 % (позивач нарахував 1 727,17 грн.).
У той же час, як було зазначено вище, Рішенням № 6410/6451 Рада змінила цільове призначення земельної ділянки площею 1,5087 га (кадастровий номер 8000000000:62:096:0031) та дозволила її використання для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу (код виду цільового призначення - 02.10, для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури). Отже, у період з 18.05.2023 року по 26.11.2023 року ставка орендної плати була визначена Радою відповідно до Додатка № 11 до рішення Ради від 08.12.2022 року № 5828/5869 "Про бюджет міста Києва на 2023 рік" та за умови, що приміщення нерухомого майна, розташованого в межах земельної ділянки, не передавались в оренду їх власником, де визначені розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки), а саме: до земель з видом цільового призначення - 02.10, для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури - 3 % (позивач нарахував 732 237,17 грн.).
За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність посилань відповідачів на неправильне здійснення розрахунку сум заявлених до стягнення грошових коштів (з урахуванням, зокрема, встановлених судом розмірів нормативної грошової оцінки земельної ділянки). При цьому, відповідачами належним чином не доведено, а матеріали справи не містять доказів необґрунтованості здійсненого Радою розрахунку стягуваної суми грошових коштів.
Інші заперечення Товариства та Кооперативу проти позову також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються її матеріалами. 
З огляду на те, що відповідачі після формування земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:096:0031 та внесення 01.10.2021 року відомостей про неї до Державного земельного кадастру, у період з моменту реєстрації права власності на розташоване на цій ділянці нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та до 26.11.2023 року (день, що передує даті реєстрації майнових прав Товариства та Кооперативу щодо орендованої ними земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) користувалися вищезазначеною земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів на неї, а відтак, без достатньої правової підстави, за рахунок власника цих ділянок - територіальної громади в особі Ради, Товариство та Кооператив фактично зберегли в себе кошти у загальному розмірі 732 237,17 грн., які мали сплатити за користування земельною ділянкою, а тому, відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України повинні повернути ці кошти власнику земельної ділянки.
Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За умовами частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. 
Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищенаведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Ради у даній справі.
При цьому, суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, зроблені Європейським судом з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року в справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів учасників справи була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідачів, у зв`язку із задоволенням позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал Строй-3" (02225, місто Київ, вулиця Теодора Драйзера, будинок 40; код ЄДРПОУ 37117755) на користь Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; код ЄДРПОУ 22883141) безпідставно збережені кошти у розмірі 366 118 (триста шістдесят шість тисяч сто вісімнадцять) грн. 59 коп. та 4 393 (чотири тисячі триста дев`яносто три) грн. 42 коп. витрат по сплаті судового збору.
3. Стягнути з Обслуговуючого кооперативу "Житловий комплекс "Перспектива" (02034, місто Київ, вулиця Теодора Драйзера, будинок 40; код ЄДРПОУ 43454816) на користь Київської міської ради (01601, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; код ЄДРПОУ 22883141) безпідставно збережені кошти у розмірі 366 118 (триста шістдесят шість тисяч сто вісімнадцять) грн. 59 коп. та 4 393 (чотири тисячі триста дев`яносто три) грн. 42 коп. витрат по сплаті судового збору.
4. Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.
5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 08.04.2026 року. 

Суддя  В.С. Ломака