КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 756/2390/25
номер провадження: 22-ц/824/7009/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бартош-Стрєльнікової Тетяни Миколаївни на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 листопада 2025 року у складі судді Диби О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Оболонський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), про виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Оболонський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), про виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини.
Позовна заява мотивована тим, що 13 січня 2015 року сторони уклали шлюб, до укладення якого вони мали тривалі стосунки та проживали разом, на момент знайомства відповідачка вже була вагітною. ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , актовий запис про його народження був внесений у порядку ст.126 СК України на підставі спільної заяви позивача та відповідача, оскільки на час народження дитини сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі.
Вказував, що у нього спільне життя з відповідачкою не склалося та рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 травня 2016 року шлюб між ними розірвано.
У подальшому рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 26 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Зазначав, що він увесь час своєчасно сплачував аліменти, заборгованості не має, при цьому знаючи, що він не є біологічним батьком дитини. Проте оспорити своє батьківство він не мав можливості, оскільки з 2014 року перебуває у лавах Збройних сил України.
З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив виключити з актового запису про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про нього як про батька дитини з підстав того, що позивач не є біологічним батьком дитини.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, сам не заперечував, що на момент визнання батьківства знав про відсутність біологічного споріднення з дитиною, однак добровільно подав спільну із матір`ю заяву про внесення відомостей про себе як про батька до актового запису про народження. За таких встановлених обставин суд дійшов висновку, що відповідно до ч. 5 ст. 136 СК України він не має права оспорювати власне батьківство, а тому підстав для задоволення позову немає.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Бартош-Стрєльнікова Т.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент державної реєстрації народження дитини позивач не був юридично обізнаний щодо правових наслідків внесення відомостей про нього як батька дитини до актового запису про народження. Позивач не усвідомлював, що така реєстрація породжує довгострокові юридичні права та обов`язки, зокрема щодо утримання дитини, а також може істотно обмежити можливість подальшого оспорювання батьківства.
Вказує, що на теперішній час позивач фактично не бере участі у житті дитини, не здійснює її виховання, не підтримує сімейних чи соціальних зв`язків та не виконує функції батька у фактичному розумінні. Тому вважає, що виключення відомостей про позивача як батька дитини з актового запису про народження не призведе до порушення прав та законних інтересів дитини, не змінить її фактичне становище та не позбавить її реальної батьківської опіки чи піклування. Навпаки, збереження в актовому записі недостовірних відомостей про походження дитини суперечить принципу правової визначеності та не відповідає її інтересам у довгостроковій перспективі.
Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції з метою з`ясування істотних для справи обставин було призначено та проведено судово-генетичну експертизу, згідно з висновком якої біологічне батьківство позивача виключається, що однозначно підтверджує відсутність між ними кровного споріднення.
Відповідачка ОСОБА_2 і третя особа: Оболонський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 17 січня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві, позивач ОСОБА_1 записаний батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_2 - матір`ю дитини (а.с.8).
Згідно з висновком експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №103-83-2025 від 24 липня 2025 року, молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: біологічне батьківство ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 , народженої ОСОБА_2 , - виключається (а.с. 78-80). 
Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122та125 СК України (ч.1 ст.121 СК України).
Згідно з ч.1 ст.122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
За змістом ст.136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. 
У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.
Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.
Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.
За приписами ч.5 ст.136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.
Згідно з приписами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно, з урахуванням вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач у момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 17 березня 2020 року у справі № 606/2142/18 (провадження № 61-19502св19), та від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц (провадження № 61-38660св18) та від 14 червня 2021 року у справі № 532/1348/19 (провадження № 61-17342св20).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як убачається з матеріалів справи та не заперечується ОСОБА_1 у позовній заяві, що в момент реєстрації його батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , він достеменно знав про те, що він не є батьком цієї дитини.
До того ж встановлено, що 13 січня 2015 сторони у справі на підставі ст. 126 СК України (визначення походження дитини від батька за заявою жінки та чоловіка) добровільно, за власним рішенням подали до органу реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про визнання батьківства.
У даному випадку суд першої інстанції правильно врахував, що сторонами у справі було зареєстровано шлюб лише 13 січня 2015 року, тобто після більше ніж сім років після народження дитини.
Крім того, з наявної у матеріалах справи копії актового запису про народження дитини ОСОБА_3 від 14 грудня 2007 року, яка витребувана судом першої інстанції від Оболонського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві, слідує, що відомості про батька дитини були вказані за вказівкою заявника. У подальшому, на підставі спільної заяви батьків (сторін у справі) від 13 січня 2015 були внесені відповідні зміни про батька дитини, що додатково підтверджує той факт, що позивач ОСОБА_1 знав про те, що він не є біологічним батьком дитини.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що на момент визнання батьківства про відсутність біологічного споріднення з дитиною, добровільно подав спільну із відповідачкою ОСОБА_2 заяву про внесення відомостей про себе як про батька до актового запису про народження, а отже, ще до подання такої заяви мав достатньо часу, щоб усвідомити та врахувати всі правові наслідки визнання батьківства як для себе, так і для дитини. 
Тому з огляду на те, що позивач завідомо знав, що не є батьком дитини, однак особисто виявив волю на здійснення відповідного запису державним органом, у силу ч. 5 ст. 136 СК України він не вправі оспорювати запис про своє батьківство. З наведених підстав колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що на момент державної реєстрації народження дитини позивач ОСОБА_1 не був юридично обізнаний щодо правових наслідків внесення відомостей про нього як батька дитини до актового запису про народження та не усвідомлював, що така реєстрація породжує довгострокові юридичні права та обов`язки, то вказані обставини не приймаються апеляційним судом до уваги, виходячи з такого.
Так, у відповідності до ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Презумпція знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) означає, що кожен вважається таким, що знає закони. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в ч.2 ст.68 Конституції України. Презумпція знання законодавства поширюється тільки на закони та інші нормативно-правові акти, які доведені до відома населення у порядку встановленому законом. Згідно з ч.3 ст.57 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними. І відповідно, не можуть застосовуватись. Тому основною умовою набрання нормативно-правовим актом законної сили, і, отже, обов`язку його знати є його офіційне оприлюднення, яке здійснюється шляхом опублікування у офіційних друкованих виданнях. Опублікування нормативно-правового акта є юридичною підставою презумпції знання законодавства. Суть цієї презумпції полягає в тому, що ніхто не може посилатись на незнання закону, якщо він був опублікований у встановленому законом порядку.
Тому посилання в апеляційній скарзі на те, що на момент внесення відомостей про позивача як про батька дитини до актового запису про народження він не був юридично обізнаний щодо правових наслідків такого волевиявлення та не усвідомлював обсягу прав і обов`язків, які з цього виникають, не спростовує правильності висновків суду першої інстанції та не може бути підставою для задоволення позову.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Апеляційний враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бартош-Стрєльнікової Тетяни Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08 квітня 2026 року.

Головуючий

Судді: