Номер провадження: 22-ц/813/641/26 
Справа № 523/14370/25
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, в порядку ст. 317 ЦПК України, заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), -
В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Пересипського районного суду міста Одеси із заявою, в якій просить встановити факт смерті своєї бабусі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, місце народження с-ще Ново-Василівка Снігурівського району Миколаївської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с-ще Нижні Сірогози Генічеського району Херсонської області.
В обґрунтування вимог посилався, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є бабусею заявника. Факт її смерті було засвідчено свідоцтвом про смерть, НОМЕР_1 , виданим 02.02.2024 року Сімферопольським районним відділом ЗАЦС.
Факт родинних відносин між заявником ОСОБА_1 та його бабусею ОСОБА_3 підтверджується наступними документами:
- Свідоцтвом про народження ОСОБА_4 ;
- Свідоцтвом про шлюб ОСОБА_5 і ОСОБА_4 ;
- Свідоцтвом про народження ОСОБА_6 ;
- Свідоцтвом про шлюб ОСОБА_7 і ОСОБА_6 ;
- Свідоцтвом про народження ОСОБА_1 .
Дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 визначена у свідоцтві про смерть від 02.02.2024 року, що видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану на території селища Нижні Сірогози (Генічеського району) Херсонської області.
Селище Нижні Сірогози Генічеського району Херсонської області та вся територія Генічеського району, де померла бабуся заявника, на сьогодні (та починаючи з 24.02.2024 року) є тимчасово окупованою територією відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (затверджений Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих території України 22 грудня 2022 року №309 (зі змінами).
Заявник ОСОБА_1 звернувся до органів РАЦСу з заявою про реєстрацію смерті його бабусі, однак йому було відмовлено з причини відсутні підстави для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразку відповідно до законодавства України на підставі наданих документів.
Встановлення даного факту необхідне заявнику для державної реєстрації смерті, що надасть можливість отримати свідоцтво про смерть бабусі видане відповідним державним органом України. 
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, в порядку ст. 317 ЦПК України, заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити, встановити факт смерті бабусі заявника, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду Пересипського районного суду міста Одеси від 14 серпня 2025 року у справі № 523/14370/25 є необґрунтованим та підлягає скасуванню.
Необґрунтованість рішення Пересипського районного суду міста Одеси від 14 серпня 2025 року у справі № 523/14370/25, полягає в тому, що суд не прийняв до уваги складність подання доказів (звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; пояснення свідків) у повному обсязі, оскільки моя бабуся померла на тимчасово окупованій території. І свідоцтво про смерть видане окупаційною владою у даному випадку є достатнім доказом встановлення факту смерті. Зокрема така позиція міститься у рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.04.2023 у справі № 644/1825/23.
Також з`явилися нові докази, які можуть підтвердити факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . А саме:
1. «Медицинское свидетельство о смерти ОСОБА_8 »№ 22 видане 02 лютого 2024 року «ГБУЗ Херсонской области Судебно-медецинской экспертизы».
2. «Справка о принятии наследства» видана 12 червня 2024 року №12 нотаріусом «Нижнесерогозского районного нотариального округу Нотариальной палаты Херсонской области» ОСОБА_9 у якій вказано, що ОСОБА_10 є спадкоємцем померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 .
3. Фото місця поховання (могильний насип і табличка з написом « ОСОБА_2 . 01.01.1938-02.02.2024») місце поховання знаходиться на цвинтарі в селищі Нижні Сірогози Генічеського району Херсонської області. Причинами, у зв`язку з чим ці докази з`явилися значно пізніше є:
- ускладнений зв`язок з тимчасово окупованими територіями;
- мати заявника ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є єдиним джерелом інформації з тимчасово окупованого с-ща ОСОБА_11 , після смерті своєї матері ОСОБА_12 переїхала жити в село Дальне Генічеського району, це ще більше ускладнило збір і передачу заявнику доказів стосовно факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , бабусі заявника.
Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 17.02.2026 року о 16:00 годині, учасники справи не з`явилися, причини неявки не повідомили, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотали, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.
Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, в порядку ст. 317 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що заявник на підтвердження смерті бабусі, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав копію свідоцтва про смерть виданого на окупованій території окупаційною владою, яка не є достатнім доказом для встановлення обставин, які є предметом розгляду у цій справі. Жодного іншого доказу, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; пояснення свідків, суду не надано.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що факт родинних відносин між заявником ОСОБА_1 та його бабусею ОСОБА_3 підтверджується наступними документами:
- Свідоцтвом про народження ОСОБА_4 ;
- Свідоцтвом про шлюб ОСОБА_5 і ОСОБА_4 ;
- Свідоцтвом про народження ОСОБА_6 ;
- Свідоцтвом про шлюб ОСОБА_7 і ОСОБА_6 ;
- Свідоцтвом про народження ОСОБА_1 .
Також до заяви, заявником було додано свідоцтво про смерть, НОМЕР_1 , виданим 02.02.2024 року Сімферопольським районним відділом ЗАЦС, згідно якого ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є бабусею заявника. 
Також, з даного свідоцтва встановлено, що дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 визначена у свідоцтві про смерть від 02.02.2024 року, що видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану на території селища Нижні Сірогози (Генічеського району) Херсонської області.
Листом від 01.07.2025 року № 2184/5667/24.23-64 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заявнику ОСОБА_1 було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразку відповідно до законодавства України на підставі наданих документів.
Колегія суддів виходить з наступного.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, тому суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
У частинах третій – четвертій статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.
Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545.
Відповідно до вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.
Пунктом 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи ДРАЦСу можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України).
У заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частини перша - друга статті 318 ЦПК України).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія статті 317 ЦПК України. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства.
Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан встановлено із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року на території України, цей спрощений порядок розширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України (як мінімум до закінчення воєнного стану). Здебільшого, такий спосіб стосується зони воєнних дій та тимчасово окупованих територій, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.
Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Частинами першою, другою статті 294 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Частинами 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.
Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян.
Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.
При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 та від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22.
Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте, держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.
Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті своєї бабусі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, місце народження с-ще Ново-Василівка Снігурівського району Миколаївської області, ОСОБА_1 вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є бабусею заявника. Факт її смерті було засвідчено свідоцтвом про смерть, НОМЕР_1 , виданим 02.02.2024 року Сімферопольським районним відділом ЗАЦС. Встановлення даного факту необхідне заявнику для державної реєстрації смерті, що надасть можливість отримати свідоцтво про смерть бабусі видане відповідним державним органом України.
При цьому, встановлено, що селище Нижні Сірогози Генічеського району Херсонської області та вся територія Генічеського району, де померла бабуся заявника, на сьогодні (та починаючи з 24.02.2024 року) є тимчасово окупованою територією відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (затверджений Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих території України 22 грудня 2022 року №309 (зі змінами).
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції висунув висновок про те, що заявник на підтвердження смерті бабусі, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав копію свідоцтва про смерть виданого на окупованій території окупаційною владою, яка не є достатнім доказом для встановлення обставин, які є предметом розгляду у цій справі. Жодного іншого доказу, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; пояснення свідків, суду не надано.
Проте, судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам заявника та не врахував відсутності можливості надання ним інших доказів на підтвердження факту смерті його бабусі у селищі Нижні Сірогози Генічеського району Херсонської області, яке включено до переліку тимчасово окупованих територій.
Судом не враховано, що в межах розгляду заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України суд має надати оцінку поданим заявником доказам в їх сукупності, оскільки рішення суду в такій категорії справ повинно ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих так званими органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.
На підтвердження вказаних обставин заявником додано до заяви ряд доказів, які підтверджують факт родинних відносин між заявником ОСОБА_1 та його бабусею ОСОБА_3 підтверджується наступними документами: Свідоцтвом про народження ОСОБА_4 ; Свідоцтвом про шлюб ОСОБА_5 і ОСОБА_4 ; Свідоцтвом про народження ОСОБА_6 ; Свідоцтвом про шлюб ОСОБА_7 і ОСОБА_6 ; Свідоцтвом про народження ОСОБА_1 .
На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , заявником було додано свідоцтво про смерть, НОМЕР_1 , виданим 02.02.2024 року Сімферопольським районним відділом ЗАЦС, згідно якого ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є бабусею заявника. 
Крім того, заявником в апеляційній скарзі підіймається питання щодо врахування судом апеляційної інстанції нових доказів, доданих до апеляційної скарги, оскільки до ухвалення рішення у справі, він не міг подати вчасно ці докази, у зв`язку з тим, що: ускладнений зв`язок з тимчасово окупованими територіями; мати заявника ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є єдиним джерелом інформації з тимчасово окупованого с-ща ОСОБА_11 , після смерті своєї матері ОСОБА_12 переїхала жити в село Дальне Генічеського району, це ще більше ускладнило збір і передачу заявнику доказів стосовно факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , бабусі заявника.
При розгляді питання щодо дослідження нових доказів суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 констатовано: «Верховний Суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Отже, тлумачення положень частини четвертої статті 365,367 ЦПК України дає Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.
Порядок та строки подання доказів сторонами та іншими учасниками справи до суду першої інстанції визначено приписами статті 83 ЦПК України.
Відповідно до частини 1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особа, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина 2 цієї статті).
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 цієї статті).
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частина 5 статті 83 ЦПК України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 статті 83 ЦПК України).
Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи (частина 10 статті 83 ЦПК України).
Відповідно до статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Згідно з частиною 1 статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Відповідно до частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків.
Так, з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 175/957/19.
Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.
Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.
З урахуванням того, що з моменту відкриття провадження у справі ухвалою від 08 серпня 2025 року до ухвалення рішення Пересипським районним судом м. Одеси 14 серпня 2025 року, пройшло всього 6 днів, а також те, що нові докази отримано з тимчасово окупованої території, з якої ускладнено зв`язок, апеляційний суд приймає такі докази та враховує під час ухвалення рішення.
Так, заявником долучено наступні докази, які можуть додатково підтвердити факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 
1. «Медицинское свидетельство о смерти ОСОБА_8 »№ 22 видане 02 лютого 2024 року «ГБУЗ Херсонской области Судебно-медецинской экспертизы».
2. «Справка о принятии наследства» видана 12 червня 2024 року №12 нотаріусом «Нижнесерогозского районного нотариального округу Нотариальной палаты Херсонской области» ОСОБА_9 у якій вказано, що ОСОБА_10 є спадкоємцем померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 .
3. Фото місця поховання (могильний насип і табличка з написом « ОСОБА_2 . 01.01.1938-02.02.2024») місце поховання знаходиться на цвинтарі в селищі Нижні Сірогози Генічеського району Херсонської області. 
З урахуванням наведених норм закону та встановлених обставин даної справи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність заявником допустимими доказами факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, місце народження с-ще Ново-Василівка Снігурівського району Миколаївської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с-ще Нижні Сірогози Генічеського району Херсонської області.
Сукупність наданих заявником доказів свідчить про те, що його бабуся о - ОСОБА_2 , дійсно померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с-ще Нижні Сірогози Генічеського району Херсонської області (тимчасово окупована територія України) та, оскільки реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті неможлива, то суд вважає за необхідне встановити такий юридичний факт, задовольнивши вимоги заявника, які є доведеними та обґрунтованими.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог заявника.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, в порядку ст. 317 ЦПК України, заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) – задовольнити.
Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, місце народження с-ще Ново-Василівка Снігурівського району Миколаївської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с-ще Нижні Сірогози Генічеського району Херсонської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 13.03.2026 року.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова