КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року № 640/20185/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного бюро розслідувань (далі – відповідач), в якому позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2020р. по дату здійснення повного розрахунку.
Відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2020р. відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
На виконання положень пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2825-ІХ, Окружним адміністративним судом міста Києва 23.12.2022р. скеровано за належністю матеріали цієї справи до Київського окружного адміністративного суду.
За результатом автоматизованого розподілу, 27.04.2023р. справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Шевченко А.В.
Ухвалою суду від 26.06.2023р. справу прийнято до провадження.
З огляду перебування у декретній відпустці судді Шевченко А.В., проведено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого головуючим суддею визначено суддю Марича Є.В.
Ухвалою суду справу прийнято до провадження суддею Маричем Є.В. вирішено здійснювати розгляд справи у спрощеному провадженні без призначення судового засідання.
В обґрунтування позовних вимог, у відповіді на відзив та у доповненнях на відповідь на відзив позивач вказує, що у зв`язку із скороченням посади його було звільнено з Державного бюро розслідувань. Днем звільнення позивача є 02.04.2020р. З 25.03.2020р. по 01.04.2020р. позивачу надавалась основна щорічна відпустка тривалістю 8 календарних днів. При цьому, у період з 27.03.2020р. по 10.04.2020р. позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності, у зв`язку із чим за вказаний період йому мала нараховуватись допомога по тимчасовій непрацездатності. Втім, грошова компенсація за невикористану щорічну основну відпустку та допомога по тимчасовій непрацездатності була виплачена Державним бюро розслідувань не у день звільнення позивача, а із затримкою. На переконання позивача, виплата допомоги у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю є складовою заробітної плати. Керуючись вимогами ст.117 КЗпП України позивач вимагає виплати йому середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з дати звільнення по дату здійснення повного розрахунку.
Від представника Державного бюро розслідувань надійшов відзив на позовну заяву та в подальшому - заперечення на відповідь. У відзиві викладені заперечення проти задоволення заявлених позовних вимог та вказано, що підстави для застосування ст.117 КЗпП України до спірних правовідносин відсутні, оскільки допомога по тимчасовій непрацездатності не входить до складу заробітної плати позивача. Також наголошено на особливостях перевірки обґрунтованості перебування працівника у тимчасовій непрацездатності, а саме перевірки підстав видачі листків непрацездатності, а тому нарахування сум допомоги здійснено лише після отримання відповіді від Фонду соціального страхування України.
Дослідивши наявні матеріали справи, письмові докази, які мають значення для вирішення спору, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача у судовому засіданні, суд дійшов наступного.
Судом встановлено, що позивач 16.11.2018р. призначений на посаду слідчого першого слідчого відділу Третього управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів) ДБР згідно Наказу №178-ос від 15.11.2018р.
Наказом ДБР від 25.03.2020р. № 38-в позивачу з 25.03.2020р. по 01.04.2020р. була надана основна щорічна відпустка тривалістю 8 календарних днів.
Відповідно до наказу ДБР від 31.03.2020р. за № 223-ос «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань», ОСОБА_1 звільнено з 02.04.2020р. із займаної посади.
На підставі цього наказу ДБР проведено з позивачем розрахунок, а саме нараховано грошову компенсацію за невикористану щорічну основну, додаткові відпустки та вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (платіжне доручення від 02.04.2020р. № 245).
З матеріалів справи слідує, що 13.04.2020р. ОСОБА_1 до ДБР надано листок непрацездатності серії АДШ № 813528, згідно якого він перебував на лікарняному в період з 27.03.2020р. по 10.04.2020р. включно.
17.04.2020р. комісією із соціального страхування ДБР прийнято рішення, оформлене протоколом за № 15, про призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності ОСОБА_1 за період з 27.03.2020р. по 10.04.2020р.
Зважаючи на те, що позивач під час перебування у відпустці з 25.03.2020р. до 01.04.2020р. перебував на лікарняному з 27.03.2020р. до 10.04.2020р., що підтверджено наявним в матеріалах справи листком непрацездатності серії АДШ № 813528, в ході обчислення невикористаної частини відпустки відповідачем не враховано кількість днів, яка зазначена в листку непрацездатності.
За таких обставин, з метою виправленням технічних помилок, наказом ДБР від 22.04.2020р. №281-ос «Про внесення змін до наказів Державного бюро розслідувань від 31.03.2020р. № 223-ос (із змінами) та від 06.04.2020р. № 239-ос» внесені зміни до наказу ДБР «Про звільнення працівників Державного бюро розслідувань» від 31.03.2020р. № 223-ос (зі змінами) в частині визначення кількості календарних днів невикористаної відпустки для здійснення виплат при звільненні.
У зв`язку з внесенням змін до наказу ДБР від 31.03.2020р. № 223-ос ОСОБА_1 проведено розрахунок належних сум, зокрема, нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку (підтверджується наявним у справі платіжним дорученням від 28.04.2020р. № 352).
23.04.2020р. ДБР направлено заяву-розрахунок до Фонду соціального страхування України, згідно якої кошти компенсовано Фондом соціального страхування України 03.06.2020р. та надалі перераховані ОСОБА_1 , що підтверджується платіжним дорученням від 05.06.2020р. № 524 (міститься в матеріалах справи).
Вважаючи порушеним своє право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточної виплати при звільненні, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Станом на дату звільнення 02.04.2020р. позивач ще не набув право на виплату роботодавцем допомоги по тимчасовій непрацездатності, позаяк тільки 13.04.2020р. (тобто в день звільнення) надав листки непрацездатності серії АДШ № 813528 до ДБР, що ним не оспорюється.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки:
- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);
- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;
- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать станом на день звільнення.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з недбалості не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Як вбачається із фактичних обставин справи, спір щодо наявності спірних сум між сторонами відсутній, позивач лише вказує, що виплата допомоги у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю здійснена з затримкою (стосовно суми, що мала бути виплачена роботодавцем).
Згідно приписів статті 7 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Наведені положення кореспондуються з приписами статті 97 КЗпП України.
Згідно пунктів 1, 2 частини 2 статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», застраховані особи зобов`язані: надавати страхувальнику, страховику достовірні документи, на підставі яких призначається матеріальне забезпечення та надаються соціальні послуги відповідно до цього Закону та своєчасно повідомляти страхувальника та страховика про обставини, що впливають на умови або зміни розміру матеріального забезпечення та соціальних послуг.
Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 25.07.2018 року у справі №809/575/16 зазначив, що «виходячи з аналізу наведених правових норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що віднесення допомоги по тимчасовій непрацездатності до виплат при звільненні, передбачених статтею 116 Кодексу законів про працю України, відповідачем здійснено протиправно, оскільки дані виплати врегульовані спеціальним Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким чітко регламентована «незалежність» останніх від дати звільнення».
Враховуючи висновок Верховного Суду у аналогічних правовідносинах, суд зазначає, що допомога по тимчасовій непрацездатності, як самостійна виплата, за своєю суттю є компенсацією застрахованої особи (спосіб отримання коштів) на період хвороби, коли така особа не може працювати та не отримує за здійснену працю заробітну плату. Тобто, допомога виступає як замінник заробітної плати у разі настання страхового випадку, а не складова заробітної плати.
Так, постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 № 13 «Про затвердження Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (далі - Положення № 13). Така комісія утворюється на кожному підприємстві, що використовує найману працю незалежно від форми власності, і приймає рішення про призначення або відмову в призначенні матеріального забезпечення (допомоги по тимчасовій непрацездатності, вагітності та пологах, допомоги на поховання) застрахованим особам.
Відповідно до пунктів 2.2 та 4.1 Положення № 13 комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства зобов`язана приймати рішення про призначення матеріального забезпечення, приймати рішення про відмову в призначенні матеріального забезпечення, про припинення його виплати (повністю або частково), розглядати підставу і правильність видачі та заповнення листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення.
Основною формою роботи комісії є засідання, які проводяться відповідно до затвердженого нею плану, але не рідше двох разів на місяць. Члени комісії беруть участь у її засіданнях особисто без права передання своїх повноважень іншим посадовим особам.
З наведеного слідує, що нарахування та виплата коштів за листками непрацездатності не може здійснюватись одночасно із наданням такого листка, а передбачає проходження певних етапів.
За правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.07.2023р. у справі № 522/16890/20, роботодавець, який зобов`язаний здійснити виплату застрахованій особі відповідне матеріальне забезпечення в найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати, стає розпорядником коштів Фонду на оплату допомоги по тимчасовій непрацездатності з моменту надходження таких коштів на окремий рахунок роботодавця. Якщо страхові кошти перераховано до звільнення працівника і роботодавець став розпорядником таких коштів, то відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України такі кошти належать до виплат, які мають бути сплачені працівнику в день звільнення. Визначальною є обставина, чи є на момент звільнення працівника роботодавець розпорядником коштів, що належать до виплати звільнюваному працівнику, і хто винен у тому, що такі кошти не виплачені. Тобто, якщо комісія вчасно розглянула питання про оплату листа непрацездатності та роботодавець направив заяву-розрахунок, а Фонд невчасно перерахував кошти, то відповідальність має нести Фонд.
Згідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вже встановлено судом, у зв`язку з внесенням змін до наказу ДБР від 31.03.2020р. № 223-ос ОСОБА_1 проведено розрахунок належних сум, зокрема, нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку (підтверджується наявним у справі платіжним дорученням від 28.04.2020р. № 352).
23.04.2020р. ДБР направлено заяву-розрахунок до Фонду соціального страхування України, згідно якої кошти компенсовано Фондом соціального страхування України 03.06.2020р. та надалі перераховані ОСОБА_1 , що підтверджується платіжним дорученням від 05.06.2020р. № 524 (міститься в матеріалах справи).
Суд при цьому звертає увагу, що виплата сум допомоги по тимчасовій непрацездатності позивача здійснена Державним бюро розслідувань 05.06.2020р., тобто через два дні після отримання офіційної відповіді Фонду соціального страхування (03.06.2020р.).
Поряд із цим, всі належні виплати, які могли бути проведені, станом на дату звільнення позивача роботодавцем - Державним бюро розслідувань, здійснені вчасно (02.04.2020р., що підтверджується платіжним дорученням від 02.04.2020р. № 245), затримки виплат, передбачених ст.116 КЗпП України, не допущено.
Окрім того, з огляду на те, що позивач під час перебування у відпустці з 25.03.2020р. до 01.04.2020р. перебував на лікарняному з 27.03.2020р. до 10.04.2020р., що підтверджено наявним в матеріалах справи листком непрацездатності, який надано відповідачу 13.04.2020р., то в ході обчислення невикористаної частини відпустки, відповідач при виданні наказу про звільнення позивача зі служби (31.03.2020р.), не мав змоги врахувати ту кількість днів, яка зазначена в листку непрацездатності.
Відтак, суд констатує, що відповідач вжив всіх належних заходів для з`ясування обґрунтованості виплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та допомоги по тимчасовій непрацездатності, а його позицію стосовно правомірності перевірки підстав для її виплати суд вважає такою, що ґрунтується на законодавстві та має бути врахована судом при вирішенні справи.
Щодо доводів позивача про наявність у нього права на отримання допомоги у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю у розмірі 100% середньої заробітної плати.
Так, оплата допомоги по тимчасовій непрацездатності здійснюється на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким визначаються правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.
Статтею 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачені умови надання допомоги по тимчасовій непрацездатності та тривалість її виплати, а саме:
1. Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків, зокрема тимчасової на виробництві; непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком;
2. Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням виплачується Фондом соціального страхування України застрахованим особам, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності.
Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 № 440 затверджено Порядок оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок роботодавця (далі – Порядок № 440).
Порядком № 440 передбачено, що дні тимчасової непрацездатності оплачуються залежно від страхового стажу в розмірах, визначених частиною першою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Так, статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено вичерпний перелік підстав для виплати допомоги у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, зокрема, допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу в таких розмірах:
1) 50 відсотків середньої заробітної плати (доходу) – застрахованим особам, які мають страховий стаж до трьох років;
2) 60 відсотків середньої заробітної плати (доходу) – застрахованим особам, які мають страховий стаж від трьох до п`яти років;
3) 70 відсотків середньої заробітної плати (доходу) – застрахованим особам, які мають страховий стаж від п`яти до восьми років;
4) 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) – застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років;
5) 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) – застрахованим особам, віднесеним до 1-3 категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; одному з батьків або особі, що їх замінює та доглядає хвору дитину віком до 14 років, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи; ветеранам війни, постраждалим учасникам Революції Гідності та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, віднесеним до жертв нацистських переслідувань відповідно до Закону України «Про жертви нацистських переслідувань»; донорам, які мають право на пільгу, передбачену статтею 10 Закону України «Про донорство крові та її компонентів»; особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу.
Згідно відомостей, що містяться в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Довідка про страховий і трудовий стаж наявна в матеріалах справи), станом на 10.04.2020р., страховий стаж ОСОБА_1 становить 1 рік 9 місяців та 10 днів.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 16 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» державний реєстр створюється для забезпечення ведення обліку платників і застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікації, накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про сплату платниками єдиного внеску та про набуття застрахованими особами права на отримання страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, нарахування та обліку виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до частини 6 статті 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відомості про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплаченого єдиного внеску та інші дані, що містяться в реєстрі застрахованих осіб, використовуються для обчислення та призначення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.
Враховуючи наведені норми законодавства, підставою для розрахунку страхового стажу для виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності є відомості, які містяться у Реєстрі застрахованих осіб, які вказують на відсутність необхідного страхового стажу (понад 8 років) для отримання допомоги у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, не стягується.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд
в и р і ш и в:
1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - відмовити.
2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.