Справа № 420/17055/23 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 квітня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)” про визнання протиправними бездіяльність, дії, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення невиплачених сум при звільненні, а також середнього заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні,
встановив:
І. Зміст позовних вимог.
До суду звернулась ОСОБА_1 (далі – позивачка, ОСОБА_1 ) із позовною заявою до Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)” (далі - відповідач) в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)” щодо нездійснення виплати всіх сум, належних при звільненні ОСОБА_1 .
- стягнути з Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)” на користь ОСОБА_1 34 799,28 грн. недоплаченої одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, 18 048,07 грн. компенсації за невикористані дні відпусток, 9 084,55 грн. матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, 9 084,55 грн. допомоги на оздоровлення;
- визнати протиправними дії Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)” щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн. щомісячно, яка передбачена постановою КМУ №168 від 28.02.2022 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану”, за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 
- зобов`язати Державну установу “Дар`ївська виправна колонія (№10)” прийняти наказ про виплату, здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 30 000, 00 грн. щомісячно, яка передбачена постановою КМУ №168 від 28.02.2022 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану”, за період з 24.02.2022 по 31.05.2022;
- стягнути з Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)” на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 71 316,36 грн.;
- стягнути з Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)” на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.
II. Позиція сторін.
На обґрунтування вказаних вимог позивач зазначає, що з 2000 року працювала в Державній установі “Дар`ївська виправна колонія ( №10)”, згідно наказу від 30.01.2023 року №7/ОС була звільнена з посади молодшого інспектора відділу охорони 31.01.2023 року у зв`язку із скороченням штатів, маючи вислугу у календарному обчисленні на день звільнення 22 роки 02 місяці 01 день, а у пільговому обчисленні 29 років 06 місяців 21 день. Однак, при звільненні відповідачем не були виплачені позивачці одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, щомісячна додаткова винагорода у розмірі 30 000,00 грн за період з 24.02.2022 по 31.05.2022, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, грошова компенсація за невикористані дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки; матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань та допомога на оздоровлення, на які вона має право відповідно до Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5 (далі - Порядок №925/5) у належному розмірі. Крім того, позивачка вказує, що законодавство визначає обов`язок роботодавця виплатити в день звільнення всі суми, належні працівнику, а відтак має право па отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.02.2023(день звільнення та граничний строк виплати всіх сум 31.01.2023) по 31.07.2023 (з урахуванням встановленого 6-ти місячного обмеження виплати). З огляду на викладене, Позивачка вважає за можливе стягнути з Відповідача моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн, завдану протиправною бездіяльністю Відповідача з огляду тих обставип, що наведені вище.
01.05.2024 р. судом зареєстровано від відповідача відзив на позов, яким заперечує проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що Державна установа «Дар`ївська виправна колонія (№ 10)» розташована на території села Дар`ївка, Херсонського району, Херсонської області, яка з 01.03.2022 року до 11.11.2022 року входила до переліку громад, що перебували у тимчасовій окупації відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 27.01.2023 року). Протягом періоду коли установа перебувала на тимчасово окупованій території України доступ до особових справ персоналу установи, первинної фінансової документації та будь якої іншої, був відсутній, вивезення будь-якої документації з території установи не здійснювалось. Після відновлення доступу до адміністративних будівель установи встановлено факт перебування на території установи представників окупаційної влади та військових РФ, зафіксовано факт викрадення основних матеріальних цінностей та відсутність значної частини первинної документації установи, відкрите кримінальне провадження №120222300000006029 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 438ч.КК України, за фактом вільного доступу до установи, відсутності засуджених та ув`язнених, викрадення майна установи та ін. Щодо вимоги позивачки в частині виплати щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30 000 гривень згідно Постанови 168, то відповідач вказує, додаткова винагорода є додатковим стимулюючим заохоченням саме за виконання службових обов`язків. В той же час, доказів виконання позивачем своїх посадових обов`язків (несення служби у вигляді чергувань, нарядів тощо) за місцем служби у період окупації території Херсонської області, що є обов`язковою умовою для здійснення виплати додаткової винагороди для осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби згідно постанови Кабінету Міністрів України №168, не надано. Щодо вимоги позивачки в частині виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки, то за позицією відповідача для нарахування та виплати позивачці вказаної компенсації, у ДУ "Дар`ївська виправна колонія (№ 10)" в зв`язку з відсутністю первинної документації, у т.ч. не має можливості перевірити, чи подавала позивачка рапорт та всі необхідні документи для отримання додаткової відпустки, як мати одиначка. Щодо вимоги позивачки в частині виплати допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, то нею не надано доказів подання рапортів про виплатуїх виплату за 2022 рік, то відповідач вказує, оскільки наказ видається на підставі мотивованого рапорту цієї особи, погодженого керівником структурного підрозділу та фінансовою службою відповідного органу або установи. Щодо вимоги позивачки в частині виплати одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби, то то відповідач стверджує, що вона була виплачена позивачці в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних років служби в сумі 65130,77 грн. з дотриманням вимог та норм Порядку № 925/5. Щодо вимоги позивачки в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні згідно Порядку № 100, то відповідач стверджує, що дія даного Порядку не поширюється на військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, при цьом слід користуватися саме Порядком, затвердженим Наказом МЮУ № 925/5 від 28.03.2018 року. Щодо стягнення моральної шкоди, то позивачка просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 10 000 грн., при цьому, жодним доказом такі вимоги не підтверджує.
02.05.2024 судом зареєстровано від представника позивачки відповідь на відзив, в якій щодо доводів відповідача в частині втрати документів, вказує, з моменту деокупації частини Херсонської області, де перебуває установа, минуло півтора року, а відтак якщо припустити, що в установі дійсно відсутня документація, то установа за цей час мала б здійснити активні дії, направлені на відновлення втраченої документації. При цьому, у 2023 році установою видавалась позивачці довідка про розмір вихідної допомоги при звільненні, в якій зазначені деякі складові її грошового забезпечення, яка підписана уповноваженими особами установи та засвідчена печатками. Щодо заперечень відповідача на рахунок підстав для виплати щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн., то представник позивачки вказує, що з розрахункових листів вбачається, що позивачці здійснювалась доплата, зокрема, за нічні чергування, що підтверджує виконання нею посадових обов`язків у визначений період. Щодо заперечень відповідача стосовно виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток, то останнім не заперчується щодо такої компенсації за 45 діб невикористаної чергової щорічної основної відпустки, при цьому не надає жодних доказів на підтвердження того, що у нього відсутня первинна чи інша документація. Щодо заперечень відповідача з приводу допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, то представник позивача вважає помилковою позицію відповідача щодо відсутносі наказу про призначення цих виплат є підставою для не виплати. Крім того, листом-відповіддю від 29.12.2022 №161/ВС Відповідач повідомив Позивачку, що після відновлення доступу до установи не виявлено первинних документів, тому відсутні підстави для їх виплати. Щодо заперечень відповідача стосовно одноразової грошової допомоги при звільненні, то детальні розрахунки не доплаченої одноразової грошової допомоги наведені позивачкою у позовній заяві. Щодо заперечень відповідача з приводу стягнення середнього заробітку, то дія Порядку № 100 розповсюджується на спірні правовідносини. Щодо заперечень відповідача з приводу стягнення моральної шкоди, то за наявності факту порушення відповідачем прав позивачки, вона не має надавати будь-які докази на підтвердження моральної шкоди, а саме суд має констатувати її наявність та визначити її розмір. 
09.05.2024 р. судом зареєстровано від відповідача заперечення на відповідь на відзив, якими підтримує свою позицію, викладену в відзиві на позов, покликаючись на судові рішення Одеського окружного адміністративного суду та П`ятого апеляційного адміністративного судом у справах № 420/8421/22, № 420/16034/22, № 420/16035/22), № 420/15374/23 та у справі № 420/10023/23.
20.05.2024 судом зареєстровано від представника позивача заперечення стосовно судової практики наведеної відповідачем, покликаючись на останню судову практику у вирішенні подібного спору, по справам №420/16034/22 та №420/16035/22. 
III. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 21.07.2023 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 10.08.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, якою передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Враховуючи, що від сторін не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
ОСОБА_1 з 30.11.2000 р. по 31.01.2023 проходила службу в ДУ “Дар`ївська виправна колонія (№10)”, маючи військове звання старший прапорщик внутрішньої служби та займаючи посаду молодшого інспектора відділу охорони.
ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№ 10)» розташована на території села Дар`ївка, Херсонського району, Херсонської області, яка з 01.03.2022 року до 11.11.2022 року входила до переліку громад, що перебували у тимчасовій окупації відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 27.01.2023 року).
13.05.2022 з метою соціального захисту персоналу на період тимчасової окупації, а також недопущення взаємодії з представниками незаконних органів влади окупаційного режиму наказом Міністерства юстиції України за №1951/5 «Про оголошення простою установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та медичних реабілітаційних центрів, які тимчасово знаходяться на непідконтрольній Україні території», в державній установі «Дар`ївська виправна колонія (№10)» оголошено простій до закінчення дії воєнного стану та дозволено працівникам установи до закінчення простою бути відсутніми на робочих місцях та не виконувати дистанційну роботу поза межами адміністративних будівель установи.
30 січня 2023 року наказом ДУ “Дар`ївська виправна колонія (№10)” № 7/ОС “По особовому складу”, відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України “Про Державну кримінально-виконавчу службу України” та п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію” (у зв`язку із скороченням штатів), ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 31 січня 2023 року. Вислуга у календарному обчисленні на день звільнення складає 22 роки 02 місяці 01 день, а у пільговому обчисленні - 29 років 06 місяців 21 день.
02.06.2023 Позивачка отримала одноразову грошову допомогу при звільнені зі служби з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних років служби в сумі 65 130,77 грн., що підтверджується скріншотом з банківської картки ОСОБА_1 . 
Вважаючи, що відповідач протиправно не здійснив виплати всіх сум, належних при звільненні зі служби та у зменшеному розмірі, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
V. Норми права, які застосував суд.
Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначені Законом України “Про Державну кримінально-виконавчу службу України” від 23.06.2005 року № 2713-IV ( далі – Закон № 2713-IV в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), зокрема
- до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби). Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону. ( частини перша та друга статті 14 Закону № 2713-IV) 
- держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати. ( частини перша та друга статті 23 Закону № 2713-IV)
- на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України. (частина п`ята статті 23 Закону № 2713-IV)
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, з метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 р. № 925/5 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі – Порядок № 925/5), яким, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено
- Цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - особи рядового і начальницького складу). ( пункт 2 розділу I Порядку № 925/5), 
- грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. ( пункт 3 розділу I Порядку № 925/5), 
- виплата грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу здійснюється за місцем їх служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу або установи на грошове забезпечення. Особам рядового і начальницького складу, які проходять службу в державних підприємствах Державної кримінально-виконавчої служби України, грошове забезпечення виплачується за рахунок і в межах коштів відповідних підприємств. ( пункт 5 розділу I Порядку № 925/5), 
- грошове забезпечення визначається залежно від посади, спеціального звання, тривалості, інтенсивності та умов проходження служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання особи рядового чи начальницького складу. ( пункт 6 розділу I Порядку № 925/5).
- підставою для виплати грошового забезпечення особі рядового чи начальницького складу є наказ, у т.ч. органу або установи про призначення на штатну посаду, яка відноситься до його номенклатури, про присвоєння спеціального звання, встановлення конкретного розміру посадового окладу (тарифного розряду за посадою), підвищень до посадових окладів, надбавок та доплат, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення; ( пункт 9 розділу I Порядку № 925/5).
- грошове забезпечення, не виплачене особі рядового чи начальницького складу своєчасно або виплачене у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого вказана особа мала на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення. Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання. ( пункт 20 розділу I Порядку № 925/5).
- час проходження служби особи рядового чи начальницького складу в органах та установах, яким оголошено простій, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин посадового окладу. ( пункт 30 розділу I Порядку № 925/5).
- особі рядового чи начальницького складу, посада якої скорочена у зв`язку з організаційно-штатними змінами (повністю або частково), грошове забезпечення виплачується включно до дня призначення на іншу посаду або до дня звільнення зі служби в розмірі, визначеному за останньою штатною посадою, яку вона займала на дату її скорочення. Розмір щомісячної премії встановлюється рішенням керівника органу або установи у порядку, встановленому главою 13 цього розділу. ( пункт 2 глави 20 розділу II Порядку № 925/5).
- днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби. Грошове забезпечення виплачується до дня звільнення зі служби включно разом із премією, встановленою у порядку, визначеному главою 13 цього розділу, за результатами оперативно-службової діяльності за останній місяць служби. ( абзац третій пункту 1 глави 22 розділу II Порядку № 925/5).
VI. Оцінка та висновок суду.
Аналіз наведених вище норм права в системному взаємозв`язку свідчить, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України включає щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення, у т.ч. при звільненні зі служби, яке виплачується за місцем їх служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу або установи на грошове забезпечення.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, Позивачка у період з 2000 по 2023 роки проходила службу в ДУ “Дар?ївська виправна колонія (№10)”, займаючи посаду молодшого інспектора відділу охорони та була звільнена зі служби 31.01.2023 року відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України “Про Державну кримінально-виконавчу службу України” та п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію” (у зв`язку із скороченням штатів).
За позицією позивачки, при її звільненні відповідачем не були виплачені, передбачені Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та Порядком № 925/5, грошова компенсація за невикористані дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань та допомога на оздоровлення, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а також щомісячна додаткова винагорода у розмірі 30 000,00 грн за період з 24.02.2022 по 31.05.2022, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.
В свою чергу Відповідач, в якості основного аргументу покликається на те, що ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)», перебуваючи на тимчасово окупованій території України та після відновлення доступу до адміністративних будівель установи встановлено факт перебування на території установи представників окупаційної влади та військових РФ, зафіксовано факт викрадення у т.ч. значної частини первинної документації установи, про що складено описи невиявлених справ постійного, тривалого (понад 10 років) та тимчасового зберігання шляхом звірки описів збережених справ з журналами реєстрації журналів, картотек і закінчених провадженнями справ, та ведуться роботи по відновленню інформації для здійснення виплат звільненим працівникам.
Вирішуючи вказані спірні правовідносини, суд враховує наступне.
Щодо позовних вимог в частині не виплати позивачці щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30 000 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» ”, за період з 24.02.2022 по 31.05.2022, суд вказує про таке.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому було продовжено та триває до теперішнього часу.
На виконання указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168, пунктом 1 якої (у первинній редакції) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 5 Постанови № 168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.
У подальшому, до пункту 1 Постанови № 168 вносилися зміни, зокрема, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року № 350 абзац перший пункту 1 Постанови № 168 після слів «та поліцейським» доповнено словами «а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка».
Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року № 350 вказана постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.
Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №204-р від 06 березня 2022 року «Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми «Підтримка» Херсонська область (без визначення окремих територіальних громад та населених пунктів) включена до Переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка».
З наведеного вбачається, що Кабінет Міністрів України встановив додаткову винагороду в розмірі 30 000 грн щомісячно, зокрема особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка».
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема, у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 200/297/23.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, Позивачка у спірний період з 24.02.2022 по 31.05.2022 обіймала посаду молодшого інспектора відділу охорони державної установи «Дар`ївська виправна колонія (№10)», розташованої на території села Дар`ївка, Херсонського району, Херсонської області.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність у Позивачки права на отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, у період з 24.02.2022 по 31.05.2022 в розмірі 30 000 грн щомісячно.
Щодо посилання відповідача на те, що додаткова винагорода є окремим тимчасовим додатковим видом грошового забезпечення, який виплачується лише під час проходження служби та виконання службових обов`язків, слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2023 року у справі № 160/11851/22 вже розглянув відповідне питання, виснувавши, що у цьому випадку поняття «несення служби», яке зазначено у пункті 1 Постанови № 168, тотожні поняттю «проходження служби». Так, оскільки, законодавством визначено, що особи рядового і начальницького складу, які мають спеціальні звання проходять службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, немає ніяких підстав вважати, що вони службу не несуть. При цьому відзначив, що положення пункту 1 Постанови № 168 не містять застережень щодо призначення додаткової допомоги виключно особам, які беруть участь в оперативних заходах, несуть варту, в тому числі в нічний час, несуть службу у наряді, тощо. Тобто, Постанова № 168 (у редакції постанови від 22 березня 2022 року) не ставить у залежність отримання додаткової винагороди від залучення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби від виконання завдань та заходів, спрямованих на забезпечення безпеки в умовах воєнного стану, як про це вказує відповідач.
Вказаним спростовується довід відповідача про не надання позивачем доказів виконання нею своїх посадових обов`язків (несення служби у вигляді чергувань, нарядів тощо) за місцем служби у період окупації території Херсонської області, як обов`язкова умова для здійснення виплати вказаної додаткової винагороди.
У свою чергу, доводи відповідача про те, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників), а отже, за відсутності таких, підстави для нарахування та виплати такої винагороди відсутні, свідчить лише про допущення протиправної бездіяльності, а не про відсутність права у позивача на таку винагороду.
Вказана правова позиція підтримана і у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема, у постановах від 18 січня 2024 року у справі №200/297/23, від 13 жовтня 2025 року у справі №420/15374/23. 
Представлені у справі докази очевидно свідчать про те, що у спірному періоді відповідач не здійснив виплату позивачці додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень щомісячно, чим порушив вимоги Постанови №168 та право позивачки на належну оплату праці під час проходження відповідної служби.
З огляду на вказане та нормативне врегулювання спірного питання з урахуванням висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку у цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині не нарахування та виплати позивачці грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток за 2022-2023 роки, то суд враховує наступне.
Як зазначає позивачка у позові, то відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально- виконавчу службу України», частин 2, 3, 9 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію», вона має право на грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної оплачуваної відпустки у кількості 30 днів за 2022 рік та 4,6 календарні дні за 2023 рік ( 31 день січня 2023 року), а також 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік. Крім того, позивачка вказує, що має право на грошову компенсацію за невикористані 10 календарних днів додаткової відпустки, як мати одиначка, за 2022 рік.
Відповідач з означеного спірного питання вказує, що через російську агресію та повномасштабне вторгнення та наслідки окупації території Херсонської області та м. Херсон, у т.ч. ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» на теперішній час неможливо здійснити корегування розрахунково-платіжних відомостей за травень 2022 року, перевірити достовірність підстав розрахунку та виплати компенсації за 45 діб невикористаної чергової щорічної основної та додаткової відпустки за 2022-2023 рік. Також не має можливості перевірити, чи подавала позивачка рапорт та всі необхідні документи для отримання додаткової відпустки, як мати одиначка.
Надаючи правову оцінку вказаним доводам сторін, суд враховує наступе.
Як зазначалось вище, за положеннями частини 5 статті 23 Закону № 2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію".
Згідно частин 2 та 3 статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Пунктом 2 глави 22 розділу II Порядку № 925/5 передбачено, що за невикористані дні відпусток особам рядового або начальницького складу, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового чи начальницького складу має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби з врахуванням пункту 22 розділу I цього Порядку. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток вказується в наказі про звільнення.
З огляду на вказане, при звільненні зі служби особи рядового або начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України за невикористані дні відпусток виплачується грошова компенсація, про що вказується в наказі про звільненні.
Суд зауважує, що у правовідносинах за позовами звільнених поліцейських з вимогами щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за попередні роки служби, Верховний Суд сформулював висновок про те, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок (постанова судової палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19, постанови Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі №160/5393/19, від 31 березня 2021 року у справі №320/3843/20, від 26 травня 2021 року у справі №360/1362/20 та ін.). 
Розрахунок середнього заробітку для оплати компенсації відпускних, яку потрібно виплатити працівникові (компенсації за невикористану відпустку) здійснюють за правилами, передбаченими у Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року (далі - Постанова № 100).
З матеріалів справи вбачається, що наказ від 30 січня 2023 року №7/ОС про звільнення Позивачки із займаної посади з 31 січня 2023 року у зв`язку із скороченням штатів не містить даних щодо кількості днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток. Разом з тим містить вислугу років Позивачки у календарному обчисленні на день звільнення 22 роки 02 місяці 01 день.
При цьому, у відзиві на позов відповідач не заперечує щодо права позивачки на грошову компенсацію за 45 діб невикористаної чергової щорічної основної та додаткової відпустки за 2022-2023 рік, проте вказує на неможливість перевірити достовірність підстав розрахунку та виплати такої компенсації через втрату усіх первинних документів внаслідок тимчасової окупації території Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)”.
Щодо права Позивачки на грошову компенсацію за невикористані дні соціальної відпустки за статусом «одинока матір», а саме 10 календарних днів за 2022 рік, то суд зазначає про таке.
Згідно зі ст. 19 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 р. № 504/96-ВР (далі- Закон № 504) одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст. 73 Кодексу законів про працю України). 
Відповідно до пункту 5 частини тринадцятої статті 10 цього Закону щорічні (основна та додаткові) відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.
Також, відповідно до статей 181-183 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умов, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною).
Таким чином, оскільки пунктом 5 частини тринадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР визначено одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання сплати (аліментів) значення не має.
Отже, право на додаткову соціальну відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка має сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є ОСОБА_3 , по що свідчить Свідоцтво про народження ОСОБА_2 .
Згідно рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 07 березня 2012 року по справі №2102/2- 1618/2011 Позивачка розірвала шлюб з ОСОБА_3 .
З Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 18.01.2021 р. № 2 вбачається, що син ОСОБА_2 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , батько ОСОБА_3 не приймає участі у його вихованні та не відвідує його.
При цьому, Позивачка стверджує, що у 2021 році і раніше вона мала таку відпустку, проте не використала її у 2022 році.
Відповідач фактично не заперечує щодо вказаного статусу Позивачки – « одинока матір», проте вказує на неможливість перевірити, чи подавала позивачка рапорт та всі необхідні документи для отримання додаткової відпустки, як мати одиначка.
Щодо вказаних доводів відповідача, то суд вважає, що станом на момент звернення позивача з даним позовом (липень 2023 року) та розгляду справи судом, відповідачем не надано будь-яких доказів, які б засвідчували обставини щодо відсутності документів для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку, неможливості їх відновлення, а також підтверджували, які вчинені відповідачем дії щодо відновлення порушених прав позивача на отримання такої компенсації.
Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 26.10.2022 року у справі № 905/857/19 прийшла до висновку, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили.
При прийнятті рішення суд враховує, що бездіяльність - це не вчинення у встановлений законом строк дії, яку суб`єкт владних повноважень повинен вчинити, та в даному випадку вказана бездіяльність стосується саме нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за 55 днів невикористаної чергової щорічної основної та додаткової відпустки за 2022 рік та за 4,6 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік, а також соціальної відпустки за статусом «одинока матір», а саме 10 календарних днів за 2022 рік.
Оскільки відповідачем не спростовано належними доказам щодо поважності причин не виплати вказаної грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток за 2022-2023 роки з огляду на деокупацію території ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10» ( листопад 2022 року) та припинення з 05 вересня 2022 року наказом МЮУ від 19.08.2022 року № 3502/5 простою, оголошеного відповідно до наказу МУЮ від 13.05.2022 року № 1951/5 в державній установі «Дар`ївська виправна колонія (№ 10)», суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виплати у зв`язку зі звільненням грошової компенсації за невикористані дні відпустки та зобов`язання його нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 55 днів невикористаної чергової щорічної основної та додаткової відпустки за 2022 рік та за 4,6 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік, а також додаткової соціальної відпустки за статусом «одинока матір» у кількості 10 календарних днів за 2022 рік.
Щодо позовних вимог в частині не нарахування та виплати позивачці грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, суд виходить з наступного.
Питання виплат грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Так, особам рядового і начальницького складу один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Виплата допомоги для оздоровлення особам рядового і начальницького складу здійснюється на підставі наказу органу або установи, а начальникам цих органів або установ - згідно із пунктом 24 розділу I цього Порядку. Зазначені рапорти попередньо погоджуються фінансовою службою відповідного органу або установи. ( пункту 2 глави 14 розділу II Порядку № 925/5).
Особам рядового і начальницького складу один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Виплата матеріальної допомоги особам рядового і начальницького складу здійснюється за місцем проходження служби на підставі наказу органу або установи, а начальникам цих органів або установ - згідно із пунктом 24 розділу I цього Порядку. Наказ видається на підставі мотивованого рапорту цієї особи, погодженого керівником структурного підрозділу та фінансовою службою відповідного органу або установи. ( пункт 2 глави 15 розділу II Порядку № 925/5).
У пункті 24 розділу ІІ глави 14 Порядку №925/5 (в редакції наказу №3226/5 від 13.09.2021 та чинній у період спірних правовідносин) передбачено, що встановлення надбавок, доплат, підвищень посадових окладів, преміювання та надання допомог для оздоровлення, матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань особам начальницького складу, які перебувають на посадах (виконують обов`язки) керівників та їх заступників Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, начальників установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, а також установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, здійснюється за погодженням із Державним секретарем Міністерства юстиції України у порядку, встановленому Міністерством юстиції України, на підставі наказів відповідних органів та установ.
Отже, з урахуванням наведеного правового регулювання, виплата допомоги для оздоровлення особам рядового і начальницького складу органу або установи Державної кримінально-виконавчої служби України та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань здійснюється на підставі наказу органу або установи. 
При цьому, жодної вимоги про написання рапорту особою рядового і начальницького складу для отримання вказаних виплат вище приведеними правовими нормами не передбачено, чим спростовується довід відповідача щодо ненадання Позивачкою доказів подання рапортів про виплату їх виплату за 2022 рік.
У зв`язку із чим, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині.
Щодо позовних вимог в частині недоплаченої одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, суд вказує про таке.
Питання виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби регулюється главою 1 розділу IIІ « Компенсаційні виплати» Порядку № 925/5 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Так, у разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності календарної вислуги 10 років і більше. ( абз. 2 пункту 1 глави 1 розділу IIІ Порядку № 925/5)
До місячного грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, з якого нараховується ця грошова допомога, включаються: для осіб рядового і начальницького складу, що звільняються з посад, на які вони були призначені, - посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати), встановлені на день звільнення зі служби, та премія, розрахована відповідно до пункту 22 розділу І цього Порядку. ( абз. 1-2 пункту 6 глави 1 розділу IIІ Порядку № 925/5)
Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги зазначається в наказі про звільнення особи рядового або начальницького складу, якій передбачена виплата цієї допомоги.( пункт 8 глави 1 розділу IIІ Порядку № 925/5)
Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, на день звільнення зі служби ( січень 2023року) Позивачка мала у календарному обчисленні вислугу 22 роки 02 місяці 01 день, а у пільговому обчисленні - 29 років 06 місяців 21 день.
02.06.2023 Позивачка отримала одноразову грошову допомогу при звільнені зі служби з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних років служби в сумі 65 130,77 грн., що підтверджується скріншотом з її банківської картки.
28.06.2023 року відповідач листом за № 26-557/ВС надало розрахунок розміру вихідної допомоги ОСОБА_1 , за яким сума одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних років служби - 66 122,65 грн. (6 011,50 грн х 50% х 22 роки = 66 122,65 грн), яка обчислена з урахуванням місячного грошового забезпечення 6011,50 грн., який складається з посадового окладу - 2 910,00 грн, окладу за звання - 1 020,00 грн, вислуга років - 1 965,00 грн, премія щомісячна середня - 116,15 грн.
Позивачка вважає, що вказаний розрахунок містить неправильний розмір премії – 116,15 грн., оскільки нарахований за останні 12 місяців роботи, який охоплює період оголошеного простою, а для правильності розрахунку одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, слід враховувати премію, нараховану за останні 12 місяців роботи до місяця оголошення простою, а саме з квітня 2021 року по квітень 2022 року, що за її підрахунком премія в середньому розмірі за повні дванадцять календарних місяців служби підряд має становити 1 421,05 грн. (17 052.60 грн./12 місяців), обґрунтовуючи абз. 6 п, 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08,02.1995 № 100 (далі - Порядок №100), час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду, 3 розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану. З огляду на вказане Позивачка стверджує, що період з травня 2022 року по січень 2023 року не слід включати до розрахунку ані середнього розміру премії.
Відповідач в свою чергу заперечуючи щодо вказаних доводів Позивачки вказує, що до місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 включені посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати), встановлені на день звільнення зі служби, та премія, розрахована відповідно до пункту 22 розділу І цього Порядку.
Надаючи правову оцінку вказаним доводам сторін, суд враховує наступне.
Пунктом 22 розділу I цього Порядку передбачено, що для розрахунку грошового забезпечення за час перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, одноразових додаткових видів грошового забезпечення та компенсаційних виплат (допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, одноразова грошова допомога при звільненні зі служби, грошова компенсація за невикористані дні відпусток) до місячного грошового забезпечення включається премія (встановлена відповідно до глави 13 розділу II цього Порядку) в середньому розмірі за повні дванадцять календарних місяців служби підряд за місцем проходження служби, а за менший період служби - в середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби.
Відповідно до глави 13 р. II Порядку №925/5, керівники органів і установ мають право преміювати осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби. Преміювання осіб рядового і начальницького складу здійснюється згідно з положенням про преміювання, що затверджується в кожному органі та установі, в межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менше ніж 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення з урахуванням фактичних обсягів фінансування, затверджених для бюджетних установ у кошторисах, а також фінансових можливостей підприємств установ виконання покарань. Премія виплачується разом iз виплатою грошового забезпечення в поточному місяці за результатами оперативно-службової діяльності за минулий місяць.
Як встановлено судом, наказом Міністерства юстиції України від 13.05.2022 №1951/5 «Про оголошення простою установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та медичних реабілітаційних центрів, які тимчасово знаходяться на непідконтрольній Україні території» (далі - наказ №1951/5), в державній установі «Дар`ївська виправна колонія (№10)» з 14.05.2022 оголошено простій до закінчення дії воєнного стану.
Наказом МЮУ від 19.08.2022 року № 3502/5 з 05 вересня 2022 року припинено простій в державній установі «Дар`ївська виправна колонія (№ 10)».
Тобто період оголошеного простою в державній установі «Дар`ївська виправна колонія (№ 10)» охоплює період з 14.05.2022 року по 05.09.2022 р.
Оскілки Позивачка була звільнена зі служби 31.01.2023 року згідно наказу Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)” від 30 січня 2023 року №7/ОС “По особовому складу”, то з огляду на вказані норми Порядку №925/5 для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби до місячного грошового забезпечення включається премія в середньому розмірі за повні дванадцять календарних місяців служби підряд за місцем проходження служби, розрахунковий період частково включає період простою ДУ “Дар`ївська виправна колонія (№10)” з 14.05.2022 року по 05.09.2022 р.
При цьому, Порядок № 100, на який покликається Позивачка, не підлягає застосуванню в межах даних спірних правовідносин, оскільки обчислення середньої заробітної плати не є тотожнім обчисленню середнього розміру премії у розумінні пункту 22 розділу I Порядку №925/5. 
З огляду на вказане, суд вважає, що у цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства, які не регулюють спірні правовідносини.
При цьому не підлягають задоволенню позовні вимоги, заявлені Позивачко в частині стягнення з відповідача конкретних сум спірних виплат з наступних підстав.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Питання щодо визначення суми виплат не належить до компетенції суду, а тому останній лише констатує право позивача на отримання спірних виплат.
Суд не наділений повноваженнями перебирати на себе функцію здійснення розрахунку та нарахування коштів замість органу, на який покладено такі повноваження.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.02.2018 у справі №681/423/15-а.
При цьому, суд враховує, що предметом розгляду у даній справі є право позивача на отримання певних видів грошового забезпечення відповідно до Порядку № 925/5, а відтак належним способом захисту є зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії, тобто здійснити нарахування та виплату позивачці певних видів грошового забезпечення, що підтверджується вищевказаним висновком суду.
Щодо стягнення з Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)” на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 71 316,36 грн.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання розрахунку при звільненні поліцейських зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з поліції.
Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Таким чином, з огляду на вказані положення КЗпП України, у ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» наявний обов`язок проведення з 31.01.2023 р. повного розрахунку з Позивачкою у зв`язку з її звільненням.
Однак, як вже встановлено судом, відповідач не виплатив позивачці на дату її звільнення всіх належних до виплати сум.
Відповідно до ст.117 КЗпП України (в редакції, чинній на дату звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022р. в статтю 117 КЗпП України внесено зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, положення статті 117 КЗпП України, в редакції Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022р., передбачають обов`язок роботодавця виплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, але не більше шести місяців.
При цьому, при задоволенні позовної вимоги про стягнення/нарахування основної суми, яку не було сплачено працівникові під час звільнення, одночасно наявні підстави і для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення основної суми.
Відповідна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 11 серпня 2021 року в справі №640/9375/20, від 18 листопада 2021 року в справі №600/1071/20-а, від 2 грудня 2021 року в справі №120/1873/19-а, від 2 лютого 2023 року у справі №826/1575/17, від 08 червня 2023 року у справі №580/1267/21.
З огляду на вказане Позивачка має правові підстави на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.02.2023 року по 01.08.2023 р. (з урахуванням встановленого 6-ти місячного обмеження виплати).
Однак, суд не бере до уваги розрахунок середнього заробітку за період несвоєчасного розрахунку при звільненні, здійснений Позивачкою відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100 (далі - Порядок №100), з огляду на таке.
Так, відповідно до абз. 3, 4 п.2 Порядку №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку (п. 3 Порядку №100).
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно із графіком підприємства, установи, організації( п.8 Порядку №100).
Відповідно до п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.
У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Таким чином, суд керуючись частиною 4 статті 245 КАС України, вважає за необхідне зобов`язати ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2023 року по 01.08.2023 р. виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.
Щодо стягнення з державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№ 10)” на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.
Згідно ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” № 4 від 31.03.1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При цьому, позивачем не зазначено жодних обґрунтованих обставин на підтвердження заподіяння відповідачем моральної шкоди та не доведено факту заподіяння йому моральних та фізичних страждань, а отже не підтверджено наявність причинного зв`язку між заявленою моральною шкодою з не невиплатою відповідачем грошового забезпечення.
Таким чином, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№ 10)” на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.
У контексті оцінки інших доводів сторін звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. ( ч. 2 ст. 77 КАС України).
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
VII. Розподіл судових витрат.
Частиною третьою статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору .
Як вбачається з матеріалів справи, при звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 713,16 грн., що підтверджується платіжним документом від 26.07.2023 р.
Оскільки спір виник внаслідок бездіяльності відповідача, визнаних за результатом розгляду даної справи протиправною, тому сплачений позивачем судовий збір в розмірі 713,16 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в повному розмірі.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,
вирішив:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)” (с. Дар`ївка, Білозерський р-н, Херсонська область, 75032, ЄДРПОУ 08564676) про визнання протиправною бездіяльність, протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення невиплачених сум при звільненні, а також середнього заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)” щодо нездійснення виплати всіх сум, належних при звільненні ОСОБА_1 .
Зобов`язати Державну установу «Дар`ївська виправна колонія (№10)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 55 днів невикористаної чергової щорічної основної та додаткової відпустки за 2022 рік та за 4,6 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік, а також додаткової соціальної відпустки за статусом «одинока матір» у кількості 10 календарних днів за 2022 рік.
Зобов`язати Державну установу «Дар`ївська виправна колонія (№10)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік та допомогу на оздоровлення за 2022 рік.
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Дар`ївська виправна колонія (№10)» щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн. щомісячно, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 24.02.2022 по 31.05.2022.
Зобов`язати Державну установу “Дар`ївська виправна колонія (№10)” прийняти наказ про виплату та здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 30000,00 грн щомісячно, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 по 31.05.2022.
Зобов`язати Державну установу «Дар`ївська виправна колонія (№10)» нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2023 року по 01.08.2023 р. виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути з Державної установи “Дар`ївська виправна колонія (№10)” на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 713,16 ( сімсот шістнадцять грн.16 коп.) гривень.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна