ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 484/6346/23
провадження № 61-9752св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне сільськогосподарське підприємство «Калина»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Калина» про розірвання договору емфітевзису

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Філатова Івана Леонідовича на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 квітня 2025 року у складі судді Панькова Д. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2025 року у складі колегії суддів: Тищук Н. О., Шаманської Н. О., Лівінського І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просив розірвати договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 22 лютого 2019 року, укладений між  ОСОБА_2 і Приватним сільськогосподарським підприємством «Калина» (далі - ПСП «Калина») щодо земельної ділянки площею 5,1754 га, кадастровий номер 4825482200:06:000:0081, номер запису про інше речове право 33866864.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 посилався на те, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,1754 га, кадастровий номер 4825482200:06:000:0081, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Кам`яномостівської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, яку він успадкував від батька ОСОБА_2 у 2021 році.

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого позивач дізнався, що земельна знаходиться у користуванні у ПСП «Калина» на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 22 лютого 2019 року.

Примірника цього договору у нього не має, оскільки його не було і у батька. Вони вважали, що земельна ділянка перебуває в оренді.

30 жовтня 2023 року він надіслав відповідачу лист у якому просив сплатити за користування земельною ділянкою у 2020, 2021, 2022 та 2023 роках та надати копії всіх договорів, а саме оренди, емфітевзису, додаткових угод до договорів оренди, що укладалися між ПСП «Калина» та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 5,1754 га кадастровий номер 4825482200:06:000:0081.

Відповіді на своє звернення позивач не отримав.

Посилаючись на те, що ні батько за життя, ні він як спадкоємець, коштів за договором емфітевзису не отримували, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області рішенням від 24 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки відповідач в повному обсязі виконав умови оспорюваного договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), в частині внесення плати за користування земельною ділянкою та виплатив позивачу, на його прохання замість батька грошові кошти в розмірі 200 000,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Миколаївський апеляційний суд постановою від 23 червня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Філатова І. Л. залишив без задоволення. Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 квітня 2025 року залишив без змін.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Філатов І. Л. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 квітня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 153/19/19, від 28 жовтня 2021 року у справі № 390/351/20.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що в матеріалах справи немає доказів, які підтверджують факт сплати  ОСОБА_2 грошових коштів на виконання умов договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Водночас надання коштів за договором емфітевзису у 2019 році іншій особі, яка не була стороною договору та не мала повноважень на отримання платежів за договором, слід розцінювати як безпідставне отримання коштів, а тому у ПСП «Калина» виникло право звернутися з позовом до цієї особи про повернення безпідставно отриманих коштів. Разом з цим зазначена обставина не є підставою для відмови в задоволенні позову про розірвання договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

19 серпня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що 22 лютого 2019 року між ОСОБА_2 і ПСП «Калина» укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) щодо земельної ділянки площею 5,1754 га, кадастровий номер 4825482200:06:000:0081, номер запису про інше речове право 33866864.

Факт укладання договору сторонами не оспорюється.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 02 жовтня 2021 року ОСОБА_1 став власником земельної ділянки площею 5,1754 га, кадастровий номер 4825482200:06:000:0081, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Кам`яномостівської селищної ради Первомайського району Миколаївської області.

30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з листом, в якому повідомив, що успадкував вказану вище земельну ділянку, просив сплатити йому плату за користування земельною ділянкою за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджував, що, ні його батько за життя, ні він не отримували плати за договором емфітевзису.

Згідно з видатковим касовим ордером від 07 серпня 2019 року ОСОБА_2 були виплачені грошові кошти в розмірі 200 000,00 грн на виконання договору емфітевзису.

Відповідно до висновку експерта від 05 серпня 2024 року № СЕ-19/111-24/36002-ПЧ підпис у графі «Підпис одержувача» у видатковому касовому ордері від 07 серпня 2019 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

При цьому з доповідної бухгалтера ПСП «Калина» Осадчої Т. М. на ім`я директора ПСП «Калина» Лимонченка С. О. від 07 серпня 2019 року відомо, що 07 серпня 2019 року до приміщення бухгалтерії з`явився син ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та попросив виплатити йому грошові кошти відповідно до умов договору емфітевзису від 22 лютого 2019 року у сумі 200 000,00 грн у зв`язку з незадовільним станом здоров`я батька. Зазначена сума була виплачена ОСОБА_1 .

Згідно з висновком експерта від 04 лютого 2025 року № СЕ-19/111-25/6172-ПЧ підпис у графі «Підпис одержувача» у видатковому касовому ордері від 07 серпня 2019 року про отримання 200 000,00 грн на виконання умов договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 22 лютого 2019 року, який був укладений між ОСОБА_2 і ПСП «Калина» щодо земельної ділянки площею 5,1754 га, кадастровий номер 4825482200:06:000:0081, номер запису про інше речове право 33866864, виконаний ОСОБА_1 .

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (пункт 3 частини першої статті 395 ЦК України).

У пункті 3 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 222/1733/17 (провадження № 61-42400св18)).

Згідно зі статтею 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2024 року у справі № 518/520/20 (провадження № 61-15357св23) зроблено висновок, що «по своїй суті емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; емфітевзис має своїм об`єктом визначену річ - земельну ділянку. Емфітевзис є правом абсолютним і як здійснюється його носієм проти кожної особи, включно з власником відповідної ділянки. Обмеженість емфітевзису полягає лише в тому, що це право на чуже майно; емфітевзис характеризується спеціальною метою його встановлення - користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Через об`єктивну тривалість реалізації такої мети емфітевзис є правом довгостроковим; емфітевзис є не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності; емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений. Підстави припинення речових прав на чуже майно визначаються лише законом. Договором про встановлення емфітевзису не можуть бути встановлені підстави припинення емфітевзису, що не передбачені як такі законом. Тому домовленість сторін договору про встановлення емфітевзису щодо його розірвання не має наслідком припинення емфітевзису як речового права на чуже майно, адже норми ЦК та ЗК України в редакції, чинній станом на 20 березня 2018 року, такої підстави припинення емфітевзису не передбачали».

У статті 412 ЦК України визначено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю.

Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

За змістом частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України, право користування чужою земельною ділянкою (приватної власності) для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) припиняється в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку з суспільною необхідністю в разі користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; 6) за згодою сторін договору емфітевзису. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), що перебуває у заставі (іпотеці), може бути припинено з підстави, визначеної пунктом 6 цієї частини, лише за згодою заставодержателя (іпотекодержателя) (доповнено згідно із Законом від 28 квітня 2021 року № 1423-IX).

Тлумачення статті 412 ЦК України та частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Зокрема, для емфітевзису це слідує з положень статті 412 ЦК України, яка не допускає встановлення підстав припинення цього речового права договором чи підзаконним нормативно-правовим актом. Тому загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (частина друга статті 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у статті 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису як речового права, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису. Самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість: існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, водночас його розірвання наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 січня 2025 року у справі № 390/25/22 (провадження № 61-6776сво23) та зазначив, що належним способом захисту прав особи у зв`язку з несплатою за користування земельною ділянкою згідно з договором про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не врахував, що емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Належним способом захисту прав особи у зв`язку з несплатою за користування земельною ділянкою по договору про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Разом із цим суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову не з підстави неналежно обраного позивачами способу судового захисту порушеного права, а через його недоведеність.

З огляду на наведене в цілому правильним є висновок місцевого суду, з яким погодився апеляційний суд, про відмову в задоволенні позову, однак відмовити слід з інших мотивів, ніж зазначили суди попередніх інстанцій.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, оскаржувані судові рішення необхідно змінити в частині мотивів відмови у позові з урахуванням висновків, викладених у цій постанові. 

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Філатова Івана Леонідовича задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 квітня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2025 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	А. Ю. Зайцев 	
	Є. В. Коротенко   В. М. Коротун 	
	М. Ю. Тітов