ПОСТАНОВА 
Іменем України

31 березня 2026 року        м. Кропивницький

справа № 386/1940/25
провадження № 22-ц/4809/557/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді – Дуковський О. Л., Єгорова С. М.,

учасники справи: 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»;
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2025 року(суддя Гарбуз О.С.).
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»(далі – ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулось до Голованівського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 103204766 від 26 вересня 2022 року у сумі 19 076,00 грн. Також позивач просив відшкодувати за рахунок відповідачки понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8000,00 грн.
В обґрунтування позову вказує, що 26 вересня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі – ТОВ «Мілоан», Кредитодавець) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) укладено кредитний договір №103204766 (далі – Кредитний договір), за яким Кредитодавець надав Позичальнику на умовах, визначених Кредитним договором, кредит у сумі 6000,00 грн на 105 днів, з яких 15 днів пільгового періоду. 28 грудня 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги № 88-МЛ/Т, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором. Оскільки відповідачка зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконувала, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до Позичальника в загальній сумі 19 076,00 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредитом у сумі 5020,00 грн, заборгованості за відсотками в сумі 14056,00 грн. У зв`язку із невиконанням відповідачкою зобов`язань за Кредитним договором позивач вимушений звернутись до суду з позовом у даній справі.
Відзив на позовну заяву 
Відповідачка у поданому до суду першої інстанції відзиві просила у задоволенні позову відмовити. Зазначила, що позивач не надав належних доказів надання кредиту, зокрема документів, що підтверджують перерахування коштів на рахунок Позичальника. Так, складене довільно ТОВ «Мілоан» платіжне доручення не може слугувати доказом перерахування кредитних коштів відповідачці. Стверджує, що саме виписка з особового рахунку клієнта банку є документом, який може засвідчити надходження грошових коштів на відповідний банківський рахунок, відкритий споживачу. Також вказує, що матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у тексті договору, як і доказів належності відповідачці номера телефону, на який був направлений цифровий ідентифікатор, а тому відсутнє підтвердження виконання ТОВ «Мілоан» умов кредитного договору щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок Позичальника (а.с. 51-53).
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції
Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2025 року позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №103204766 від 26 вересня 2022 року у розмірі 19076,00 грн; здійснено розподіл судових витрат.
Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка, заперечуючи факт отримання коштів, не надала суду жодних доказів на спростування доводів позивача, не надала суду виписок по картковому рахунку як власник такого рахунку, що має повний доступ до нього та які могли б підтвердити факт ненадходження коштів в розмірі 6000,00 грн на рахунок відповідачки в день укладення кредитного договору.
Судом зазначено, що з наданих позивачем доказів вбачається, що відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим має заборгованість у розмірі пред`явленої до стягнення суми.
Місцевий суд погодився з наданим позивачем розрахунком заборгованості, зауваживши, що відповідачка не заперечувала щодо заявленого позивачем розрахунку, свого розрахунку суду не подала.
Оскільки первісний кредитор виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачці кредит у встановленому договором розмірі, а також знайшов підтвердження факт невиконання відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідачка протягом дії договору не сплачує кредит вчасно та у повному обсязі, суд першої інстанції виснував про задоволення вимог позову у повному обсязі.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідачка оскаржила його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2025 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відмовити. Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим із істотним порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час розгляду справи у суді заперечувала проти позову, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами: факт укладення кредитного договору саме з ОСОБА_1 з належною ідентифікацією особи; факт видачі (передачі) коштів у сумі 6000,00 грн саме відповідачці; належність відповідачці телефону, на який нібито направлявся одноразовий ідентифікатор; належність відповідачці електронного платіжного засобу/рахунку, на який нібито здійснено переказ; розмір та правові підстави нарахування відсотків і складових боргу.

Вказує, що суд першої інстанції фактично поклав на відповідачку обов`язок довести «ненадходження коштів» та підмінив доказування припущеннями. 

Наголошує, що суд незаконно переклав тягар доказування на відповідачку.

На переконання відповідачки, за фактичних обставин справи неможливо встановити ані отримувача коштів, ані факт надходження, ані сам факт видачі кредиту відповідачці. Крім того, суд прийняв розрахунок позивача фактично без оцінки первинних документів і без перевірки правових підстав і періоду нарахування відсотків; відповідності розрахунку умовам договору; відповідності вимогам належності та допустимості доказів. 

Також, суд першої інстанції не врахував, що 8000,00 грн витрат на правничу допомогу не є співмірними відповідно до ст. 137 ЦПК України (складність справи, обсяг робіт, час, ціна позову).

Рух справи у суді апеляційної інстанції
Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 08 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 

Своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Згідно з ухвалою апеляційного суду від 22 січня 2026 рокузакінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 496/1332/18 (провадження № 61-559св21) зазначив, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Таким чином, з урахуванням того, що розгляд даної справи здійснювався у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення. 

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступного.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26 вересня 2022 року ОСОБА_1 до ТОВ «Мілоан» подано в електронній формі анкету - заяву на кредит №103204766, у якій виклала бажані умови кредитування, що були погоджені Кредитодавцем (а.с. 14 на звороті - 15).

Також 26 вересня 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 103204766, за умовами якого Кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим Договором, на строк, визначений п. 1.3. договору надати Позичальнику грошові кошти у сумі, визначеній у п. 1.2. договору, а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно п. 1.4. договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит. 

У п.п. 1.2.-1.4. Кредитного договору його сторони узгодили такі умови: сума (загальний розмір) кредиту – 6000,00 грн; кредит надається загальним строком на 105 днів з 26 вересня 2022 року (дата надання кредиту) і складається з пільгового та поточного періодів; пільговий період складає 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 11 жовтня 2022 року (рекомендована дата платежу); поточний період складає 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 09 січня 2023 року (дата остаточного погашення заборгованості); Позичальник має повернути кредит, сплатити комісії за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу 11 жовтня 2022 року (день завершення пільгового періоду), але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості 09 січня 2023 року (остаточного строку кредитування).
Згідно з пп. 1.5.2. – 1.5.3. Кредитного договору проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду – 900,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду; проценти за користування кредитом протягом поточного періоду – 16200,00 грн, які нараховуються за стандартною процентною ставкою 3,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду.
Кредитні кошти надаються Позичальнику безготівково з використанням карти 516875*23 (п. 2.1. Кредитного договору).
Кредитний договір з додатками підписаний електронним підписом Позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора F80197 (а.с. 7,14).
Відповідно до платіжного доручення 51558725 від 26 вересня 2026 року ТОВ «Мілоан» переказано Позичальнику на карту № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 6000,00 грн, призначення платежу: кошти згідно договору 103204766 (а.с. 15 на звороті).
З відомості ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення за Кредитним договором вбачається, що відповідачкою виконувались умови договору, а саме: було частково сплачено заборгованість по тілу кредиту та нарахованим відсоткам за користування кредитом (а.с. 16). 
28 грудня 2022 року між ТОВ «Мілоан» (Кредитор) та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (Новий Кредитор) укладено договір відступлення права вимоги № 88-МЛ/Т, за яким на умовах, встановлених цим договором, Кредитор передає (відступає) Новому Кредиторові за плату, а Новий Кредитор приймає належні Кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між Кредитором і боржниками (а.с. 18-26).
Відповідно до акту приймання-передачі від 28 грудня 2022 року Кредитор передав, а Новий Кредитор прийняв Реєстр боржників Кредитора від 28 грудня 2022 року, складений за формою згідно із Додатком до договору. Кількість боржників - 999 (а.с. 26 на звороті).
Згідно з витягом з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 88-МЛ/Т від 28 грудня 2022 року ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 17268,80 грн, де: 5020,00 грн – залишок по тілу кредиту; 12248,80 грн – залишок по відсотках (а.с. 27 на звороті).
12 вересня 2025 року позивач звернувся до відповідачки з претензією про виконання зобов`язання за Кредитним договором, яка останньою виконана не була (а.с. 28).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону відповідає у повній мірі.

Так, переглядаючи рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги скаржниці, колегія суддів виходить із наступного.
Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Колегією суддів враховано, що без здійснення входу Позичальницею на сайт Кредитодавця, без отримання нею умов договору (оферти) і повідомлення з одноразовим ідентифікатором та без введення відповідачкою одноразового ідентифікатора, що означає прийняття пропозиції (акцепту), Кредитний договір не був би укладеним.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.
Оскільки відповідачка виконала послідовні дії в інформаційній системі, яка використовується ТОВ «Мілоан», зміст та час яких відображений у анкеті – заяві №103204766, підписала Кредитний договір присвоєним та направленим їй одноразовим ідентифікатором, вважається, що сторони Кредитного договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

З урахуванням викладеного, у справі, що переглядається, встановлено, що Кредитний договір укладений та підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», укладення Кредитного відповідало внутрішній волі відповідачки, що підтверджено належними доказами та скаржницею не спростовано.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідачки, з якими підставно не погодився суд першої інстанції, щодо відсутності доказів надання їй кредитних грошових коштів за Кредитним договором, оскільки такі доводи та висновки спростовуються наданим позивачем належним доказом, а саме: платіжним дорученням від 26 вересня 2026 року № 51558725 про перерахування коштів у сумі 6000,00 грн на погоджений у Кредитному договорі картковий рахунок відповідачки № НОМЕР_1 .

Апеляційним судом також зважено на те, що учасниками спірних правовідносин, за виключенням відповідачки, є фінансові, а не банківські установи, нормативно-правове регулювання діяльності яких має свої особливості, зокрема, що стосується вимог до первинної документації. Так, скаржницею помилково не враховано, що ТОВ «Мілоан» не є банком, а тому не відкриває Позичальнику рахунок, не формує банківську виписку з рахунку, а лише здійснює перерахування кредитних коштів на вже існуючий рахунок Позичальника у банківській установі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно переклав тягар доказування на відповідачку, апеляційний суд зауважує наступне.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.
У даній справі колегією суддів враховано, що відповідачка не надала жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про виконання ним своїх зобов`язань за Кредитним договором, зокрема, не довела того, що 26 вересня 2022 року вона не отримувала від ТОВ «Мілоан» на свій банківський рахунок, платіжним засобом до якого є картка № НОМЕР_1 , кошти у сумі 6000,00 грн, а лише послалася на недоведеність таких фактів позивачем.

Крім того, доцільно зауважити, що з наявної у матеріалах справи відомості про щоденні нарахування та погашення за Кредитним договором вбачається, що відповідачкою частково виконувались умови Кредитного договору, а саме: сплачувались кошти у рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту, відсоткам за користуванням кредитом та комісії за оформлення кредиту.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц зазначив, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема, у постанові від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19, на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем факту отримання відповідачкою кредитних коштів за Кредитним договором і неповернення їх Кредитодавцю у встановлений строк. 

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором не виконала, залишок кредитних коштів у сумі 5020,00,00 грн у межах встановленого строку Кредитодавцю не повернула.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення відповідної позовної вимоги.

Щодо вимог позову про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом у сумі 14056,00 грн, апеляційний суд виходить із наступного.

За положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У ч.ч. 1 - 3 ст. 1056 - 1 визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18.

Відповідно до наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості, Кредитодавцем відсотки за користування кредитом нараховувались у межах строку кредитування на фактичну заборгованість за кредитом, тобто у відповідності до умов Кредитного договору. При цьому, позивачем також були враховані здійснені відповідачкою часткові оплати за Кредитним договором.

Оскільки відповідачкою не було спростовано правильність здійсненого розрахунку, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що заборгованість за відсотками за користування кредитом підлягає стягненню з відповідачки у пред`явленій до стягнення сумі – 14056,00 грн.

Отже, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність задоволення вимог позову у повному обсязі.

Щодо витрат позивача на правову допомогу у суді першої інстанції, відшкодування яких покладено судом першої інстанції на відповідачку, необхідно зазначити наступне.

Місцевий суд, вирішуючи відповідне питання, дійшов висновку, що позивачем надані належні на підтвердження понесення витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн, які, у зв`язку з відсутністю клопотань про їх зменшення, слід стягнути в повному обсязі з відповідачки.

Скаржниця ж у поданій апеляційній скарзі вказала на те, щосуд не врахував неспівмірність витрат позивача на правову допомогу складності справи, обсягу робіт, часу, ціни позову.

Апеляційний суд з такими доводами скаржниці не погоджується.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22, саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони.

Таким чином, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи
За встановлених судом першої інстанції у даній справі обставин надання позивачу правової допомоги на суму 8000,00 грн, що не заперечується скаржницею, а також неподання відповідачкою обґрунтованої заяви про зменшення таких витрат, місцевий суд правильно виснував, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки у повному обсязі.
Оскільки визначені процесуальним законом підстави для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції у даній справі відсутні, у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2025 року, - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

С. М. Єгорова