ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 лютого 2026 року справа №200/6510/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 р. у справі № 200/6510/25 (головуючий І інстанції Куденков К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання винити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області №064050006492 від 11.06.2025 року щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до п.8. ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Донецькій області призначити та виплатити пенсію ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) відповідно до п.8. ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 03.06.2025 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області №064050006492 від 11 червня 2025 року.
Зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України в Донецькій області призначити пенсію ОСОБА_1 на підставі п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», починаючи з 3 червня 2025 року.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування зазначено, що Закон № 1058, як спеціальний закон є пріоритетним у правовідносинах щодо призначення пенсії на пільгових умовах з моменту набрання законної сили законом № 2148 - з 11.10.2017 року.
Оскільки Закон № 1058 та Закон № 2148 є чинними, їх положення не визнано неконституційними, відтак рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020 впливає на право призначення пенсії на пільгових умовах, яке виникло до 11.10.2017 року.
Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням було прийнято рішення від 11.06.2025 № 064050006492 про відмову ОСОБА_1 , у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до пункту 8 частини 2 статті 114 Закону №1058 у зв`язку з недосягненням пенсійного віку 55 років.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_2 , виданого 9 лютого 1996 року.
Позивачка подала заяву від 03.06.2025 про призначення пенсії за віком.
Відповідно до спірного рішення ГУ ПФУ від 11.06.2025 № 064050006492 відповідач розглянув заяву позивачки від 03.06.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 8 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Указаним рішенням позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 8 частини 2 статті 114 Закону №1058, у зв`язку із відсутністю необхідного пенсійного віку.
Відповідачем у спірному рішенні зазначено, що пенсійний вік відповідно до пункту 8 частини 2 статті 114 Закону 1058 становить 55 років, вік заявниці - 53 роки 11 місяців, страховий стаж складає 32 роки 7 місяців 4 дні, пільговий стаж на посаді водія міського пасажирського тролейбуса складає 12 років 8 місяців 29 днів. До пільгового стажу враховано періоди роботи на посаді водія міського пасажирського тролейбуса в комунальному підприємстві міського електротранспорту «Київпастранс» згідно довідки від 30.05.2025 №5: з 24.09.2005 по 23.03.2012, з 26.03.2012 по 26.06.2018, за виключенням відпусток без збереження заробітної плати, простоїв, інших відволікань.
У довідці Філії тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 1 Комунального підприємства «Київпастранс» зазначено, що ОСОБА_1 працювала на посаді водія тролейбуса на лінії з повною місячною нормою годин та була зайнята перевезенням пасажирів у межах міста з 24.09.2005 по 23.03.2012 і з 26.03.2012 по 26.06.2018 , стаж роботи водієм в депо становить 12 років 08 місяців 28 днів.
Відповідно до розрахунку стажу Форми РС-право страховий стаж позивачки становить 32 роки 7 місяців 4 дні.
Суд зазначає, що розрахунок страхового стажу або спеціального стажу не є спірним у межах цієї справи.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до п. «з» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв: чоловіки після досягнення 55 років і при стажі роботи 25 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.
Встановлено, що Законом України від 02.03.2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (набрав чинності 01.04.2015 року) до п. «з» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» були внесені зміни, згідно яких водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.
Тобто вказаним Законом було збільшено для жінок, зокрема, пенсійний вік з 50 років до 55 років.
Відповідно Законом України від 03.10.2017 року №2148-VIII (набрав чинності 11.10.2017 року) Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» було доповнено ст.114, згідно з п.8 ч.2 якої, на пільгових умовах пенсія за віком призначається водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.
Отже, з 01.10.2017 року п. «з» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п.8 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» регулювалися питання призначення пенсії водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв), згідно яких, однією з умов призначення цього виду пенсії, зокрема для жінок, досягнення ними пенсійного віку 55 років.
Встановлено, що Рішенням Конституційного суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 визнано неконституційними ст.13, ч.2 т.14, пункти б- г ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII. Застосуванню підлягають ст.13, ч.2 ст.14, пункти б-г ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII.
Отже, з 23.01.2020 року існують Закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пільгових пенсій, зокрема, водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв), а саме: п. «з» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 року №1-рп/2020 та п.8 ч2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 року №2148-VIII. Зокрема ці Закони мають розбіжності щодо пенсійного віку для жінок.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах, пенсійний орган був зобов`язаний застосувати п. «з» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 року №1-рп/2020, як більш сприятливий для неї.
Велика Палата Верховного Суду при розгляді зразкової справи №360/3611/20 в постанові від 03 листопада 2021 року дійшла висновку, що оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, всупереч доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у цій справі слід застосувати саме норми Закону №1788-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, а не Закону №1058-ІV.
Як встановлено судом, на час звернення позивачки із заявою про призначення пенсії вона досягла 50 років, її спеціальний стаж становив більше 10 років, а її страховий стаж становив більше 20 років, тому вона набула право на пенсію згідно з пунктом «з» статті 13 Закону № 1788-XII.
Таким чином, вирішуючи питання про призначення пенсії позивачці відповідач не застосував підхід, який був би найбільш сприятливим для останньої, а саме: не врахував висновки, викладені Конституційним Судом України в рішенні від 23 січня 2020 року № 1-р/2020.
На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачка має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах на підставі пункту «з» статті 13 Закону № 1788-XII.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 р. у справі №200/6510/25 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 р. у справі №200/6510/25 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 19 лютого 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко