ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/434/22  Номер провадження 22-ц/814/640/26	Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Обідіної О.І.,
суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.,
за участю секретаря: Дороженка Р.Г.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 22 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Приватного підприємства «ТМ-Віра» та Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної допомоги та медицини катастроф» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Приватного підприємства «ТМ-Віра» (далі -ПП «ТМ-Віра») та Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної допомоги та медицини катастроф» (КНП ХОР «ЦЕД та МК»), в якому просили у відшкодування моральної шкоди стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_1 1200000 грн., а на користь ОСОБА_2 900000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн.
Вимоги обґрунтовані тим, що 02.02.2016 в районі АЗС «ХАДО» на проспекті Тракторобудівників, 1а в м. Харкові сталася ДТП між транспортними засобами «Peugeot Boxer», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , що належить центру медичної допомоги, який виїхав на смугу зустрічного руху та автобусом «Кassbohrer Setra», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , що належить ПП «ТМ-Віра».
Внаслідок ДТП пасажири у салоні авто «Швидкої допомоги» «Peugeot Boxer»: дитина позивачів – ОСОБА_5 від отриманих ушкоджень помер у лікарні, а ОСОБА_1 отримала тяжкі тілесні ушкодження та стала інвалідом.
В зв`язку зі смертю дитини та завданих ушкоджень матері внаслідок дорожньої пригоди позивачам було завдано моральну шкоду, яку останні оцінили в 1200000 грн. для ОСОБА_1 та 900000 грн. для ОСОБА_2 , яку просили стягнути з відповідачів солідарно, в порядку статей 1187, 1188, 1190 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 22 липня 2025 року позов задоволено. 
Стягнуто солідарно з Приватного підприємства «ТМ-Віра» та Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної Ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 1200000 грн., на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 900000 грн.
Стягнуто з Приватного підприємства «ТМ-Віра» та Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної Ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», солідарно судові витрати на правову допомогу на користь ОСОБА_6 , в розмірі 5000 грн., на користь ОСОБА_2 в сумі 5000 грн.
Ухвалюючи рішення суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, доведеність спричинення моральної шкоди внаслідок загибелі дитини та завданих одному з позивачів тілесних ушкоджень, які призвели до інвалідності, у зв`язку з чим стягнув моральну шкоду в запитуваному в позові розмірі.
Не погодившись з рішенням суду, КНП ХОР «ЦЕД та МК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до центру медичної допомоги у повному обсязі.
Вказує, що вини водія у скоєнні ДТП не має, оскільки останній не порушував ПДР, а дорожня пригода сталася внаслідок його хворобливого стану, викликаного ішемічним інсультом.
Вважає, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачами та стягнутий судом є недоведеним з огляду на не проведення відповідної експертизи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02.02.2016 в районі АЗС «ХАДО» на проспекті Тракторобудівників в м. Харкові, відбулась ДТП між транспортними засобами «Peugeot Boxer», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , що належить центру медичної допомоги, який виїхав на смугу зустрічного руху та автобусом «Кassbohrer Setra», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ПП «ТМ – Віра», під керуванням ОСОБА_7 .
Внаслідок ДТП, пасажири у салоні авто «Швидкої допомоги» «Peugeot Boxer», д.н.з. НОМЕР_1 : дитина позивачів – ОСОБА_5 від отриманих ушкоджень помер у лікарні, а позивач ОСОБА_1 , отримала тяжкі тілесні ушкодження та стала інвалідом.
Вказані обставини встановлено постановою про закриття кримінального провадження від 28.03.2018 старшого слідчого СУ ГУНП в Харківській області В.О. Лобас за результатом розслідування вказаної пригоди.
Згідно викладеного в постанові висновку, дорожньо-транспортна пригода виникла внаслідок хворобливого стану водія автомобіля «Швидкої допомоги» «Peugeot Boxer», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить Центру екстреної допомоги та медицини катастроф та призвів до неконтрольованого його виїзду на полосу зустрічного руху, де він зіткнувся з автобусом «Кassbohrer Setra», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ПП «ТМ – Віра».
Внаслідок дорожньої пригоди загинув син позивачів ОСОБА_5 , а його мати – позивач ОСОБА_1 отримала тяжкі тілесні ушкодження та в подальшому їй було встановлено ІІІ групу інвалідності.
В межах кримінального провадження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано потерпілими.
Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість, доведеність спричинення моральної шкоди внаслідок загибелі дитини та завданих одному з позивачів ушкоджень, що призвело до інвалідності. Також суд встановив, що водії обох транспортних засобів виконували трудові обов`язки під час керування транспортними засобами, а відтак відповідачі, як роботодавці, несуть відповідальність за спричинену їх працівниками шкоду. 
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.
Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо), володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 2 ст. 1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Згідно ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Таким чином, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Зазначений висновок відповідає усталеній правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06.11.2013 № 6-108цс13 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2018 № 534/872/16-ц.
Відповідачем КНП ХОР «ЦЕД та МК» не заперечувався факт укладення трудових відносин з ОСОБА_3 та виконання останнім трудових обов`язків на момент ДТП, позаяк і належність самого транспортного засобу підприємству. 
Інший транспортний засіб, яким на момент ДТП керував ОСОБА_4 належить ПП «ТМ-Віра».
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і зокрема у зв`язку зі смертю фізичної особи внаслідок дій джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам, дітям, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань потерпілого, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інших обставин, що мають істотне значення. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Оскільки позивачі, які є потерпілими, були батьками малолітнього ОСОБА_8 , а його мати ОСОБА_1 окрім того внаслідок ДТП отримала тяжкі тілесні ушкодження, тривалий час перебувала на лікуванні, а в подальшому внаслідок отриманих ушкоджень їй встановлена група інвалідності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказаним особам заподіяна значна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вони зазнали у зв`язку зі смертю рідної дитини, що призвело до незворотних негативних змін у їх особистому житті та спричинило глибокі непреривні переживання та смуток. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Так, твердження апелянта про відсутність вини водія швидкої допомоги ОСОБА_3 у дорожній пригоді, оскільки в нього стався раптовий ішемічний інсульт, не виключає правові підстави відповідальності підприємства в силу положень ч.2 ст. 1188 ЦК України враховуючи, що позивачу та її сину було спричинено шкоду внаслідок зіткнення транспортних засобів, а відтак спільно завдана шкода підлягає обов`язковому відшкодуванню особами, які її спричинили незалежно від їхньої вини.
Припущенням вважає колегія суддів доводи апелянта про те, що якби після ДТП дитина з матір`ю були доставлені до лікарні не в патрульному автомобілі, а в спеціалізованому авто швидкої допомоги, то можливо трагічні наслідки не настали б. 
Безпідставними вважає апеляційний суд посилання на недоведеність позивачами розміру моральної шкоди, оскільки внаслідок дорожньої пригоди загинув їх єдиний син ОСОБА_9 , що є непоправимим наслідком для батьків, тому визначене відшкодування по 900000 грн. для батька та матері за своїм розміром є співмірним та відповідає глибині душевних страждань та перенесеному відчуттю горя від втрати дитини. 
Окрім того, сама позивач ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримала тяжкі тілесні ушкодження, що призвело до її тривалого лікування та реабілітації, з подальшими наслідками у вигляді інвалідності, що відповідає визначеному нею розміру моральної шкоди в 300000 грн. 
За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. 367, ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 22 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 17 квітня 2026 року.

Судді: О.І. Обідіна С.Б. Бутенко Г.Л. Карпушин