РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року 	справа № 580/14143/25 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Паламаря П.Г.,
за участю: секретаря Трегулова Б.Л.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представників відповідача – Палія О.О., Синюк О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15) в якій просить:
-визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 у повному обсязі належних при звільненні 23.09.2025 сум, а саме: компенсації за невикористані 212 днів відпусток та вихідної допомоги без урахування надбавки за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу;
-стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 недоплачену частину компенсації за невикористані дні відпусток (за 181 та 31 календарний день) у розмірі 142 843,48 грн.;
-стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 недоплачену суму вихідної допомоги при звільненні (у розмірі не менше середньомісячного заробітку) у сумі 88 809,50 грн.;
-стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.12.2019 по 19.01.2023 у сумі 1 640 554,74 грн.;
-стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.09.2025 по день прийняття рішення судом але не більше ніж за 181 день затримки у сумі 730 660,80 грн.;
-стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої тривалим та системним порушенням трудових прав, у розмірі 2 602 868,52 грн.;
-зобов`язати Офіс Генерального прокурора сформувати та видати ОСОБА_1 довідку про складові заробітної плати станом на 23.09.2025 із обов`язковим зазначенням розміру посадового окладу та надбавки за вислугу років (30%);
-стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката.
В обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач розрахував та виплатив не у повному обсязі належних при звільненні 23.09.2025 сум, без урахування надбавки за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу, яка передбачена ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Крім того, позивач зазначив, що він зазнав й продовжує відчувати моральні страждання, у зв`язку з чим обґрунтовано вважає наявності моральної шкоди.
В судовому засіданні, позивач вимоги адміністративного позову підтримав повністю.
05.01.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
26.01.2026 перейдено із спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
11.02.2026 відмовлено у задоволенні клопотання представника Офісу Генерального прокурора про залишення позовної заяви без розгляду.
11.03.2026 продовжено строк проведення підготовчого провадження.
11.03.2026 закрито підготовче провадження у справі.
Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав у повному обсязі, у задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на те, що виплата належних при звільненні сум, здійснювалась відповідно норм чинного законодавства як прокурору, який не пройшов атестацію та поновлений на посаді за рішенням суду і на час звільнення не працював. Вказав також на безпідставність заявлення вимоги про стягнення моральної шкоди.
В судовому засіданні представник відповідача заперечення щодо задоволення позовних вимоги підтримав.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і неупереджено оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.
ОСОБА_1 з 01.09.1998 року працював в органах прокуратури, а згідно протоколу комісії по встановленню трудового стажу Генеральної прокуратури України №13 від 12.02.2016, встановлено, що трудовий стаж для виплати надбавки за вислугу років, станом на 05.01.2016 становить – 14 років 06 місяців 4 дні.
У зв`язку з неуспішним проходженням атестації наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 №2050ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів держави в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019.
На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2021, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2022 у справі №640/26052/19 відповідними наказами виконувача обов`язків Генерального прокурора від 12.07.2024 № 1124ц та № 1125ц, скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2050ц та поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва інтересів держави в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України з 25.12.2019 та тимчасово визначено робоче місце в Департаменті представництва інтересів держави Офісу Генерального прокурора.
03.09.2025 рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів №163дп-25 «Про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України Безкоровайного Б.О.» вирішено притягнути прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накласти на нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.
Рішення вмотивовано тим, що ОСОБА_1 з 12.07.2024 на роботу не з`являється, що підтверджено складеними комісійно актами, листки непрацездатності не оформляв, про поважність причин відсутності на роботі не повідомляв. З 12.07.2024 у табелі обліку використання робочого часу ОСОБА_1 проставляється «І», а саме інші причини неявок на роботу.
На підставі Рішення КДКП від 03.09.2025 №163дп-25, наказом Генерального прокурора від 23.09.2025 № 17-дц, звільнено ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури з 23.09.2025, за порушення правил внутрішнього службового розпорядку (п. 7 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру»).
Згідно розрахункового листа за вересень 2025 року, ОСОБА_1 нараховано: компенсацію за невикористані дні відпусток за 181 та 31 календарний день, виходячи з посадового окладу 68315 грн.
Згідно довідки Офісу Генерального прокурора від 19.12.2025 №21-767зп, нарахування та виплата ОСОБА_1 сум при звільненні, здійснювалися у розмірі посадового окладу. При цьому, надбавка за вислугу років не нараховувалася.
Вище наведені обставини не є спірними та не заперечуються сторонами.
Також сторонами не заперечуються дні невикористаних відпусток, які підлягали компенсації.
Крім того, згідно постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2023 у справі №580/3739/22, стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку із звільненням в розмірі 31436 грн. 66 коп. та моральну шкоду в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.
На виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2023 у справі №580/3739/22 у березні 2023 року з рахунку Офісу Генерального прокурора, стягнуто на користь ОСОБА_1 31436,66 грн вихідної допомоги.
Не погоджуючись з тим, що при обчисленні середньої заробітної плати для виплати належних при звільненні сум, не враховувалася надбавка за вислугу років, позивач звернувся до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).
Відповідно до ст. 1 Закону №1697-VII, прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Частиною 1 ст. 81 Закону № 1697-VII визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно із ч. 2 ст. 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Частиною 7 ст. 81 Закону № 1697-VII передбачено, що прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.
Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.
Частиною 1 ст. 89 Закону № 1697-VII передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX (далі - Закон №113-IX) запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Як зазначено у Пояснювальній записці до проєкту цього закону основна мета Закону №113-IX - створення передумов для побудови системи прокуратури, діяльність якої базована на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності.
Такої мети мало бути досягнуто через кадрове перезавантаження органів прокуратури в спосіб атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах обійняти посаду прокурора в будь-якому органі прокуратури.
У пункті 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 7 Закону №1697-VII єдність системи прокуратури України забезпечено єдиними засадами організації й діяльності прокуратури, єдиним статусом прокурора, єдиним порядком організаційного забезпечення діяльності прокурорів, фінансуванням прокуратури лише з Державного бюджету України (пункти 1-4).
Прокурорів, у межах реалізації їхніх повноважень, наділено єдиним юридичним статусом незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України або адміністративної посади, яку прокурор обіймає в прокуратурі (абз. 1 ч. 2 ст. 15 Закону №1697-VII).
Аналогічні висновки містить рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 у №8-р(11)/2023.
Так, рішенням Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року №8-р(II)/2023 у справі №3-80/2022 (191/22; 226/22; 80/23; 131/23; 99/23) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX.
У цьому рішенні Конституційний Суд України констатував, що:
-конституційні повноваження прокуратури в поєднанні з її інституційним місцем у системі правосуддя наближують функціонування прокуратури до європейських стандартів, насамперед в аспекті зміцнення ролі цієї інституції як важливого елементу системи кримінального правосуддя, що обумовлює потребу в наданні прокурорам гарантій незалежності законом, щоб забезпечити функціонування дієвої системи правосуддя, яка спроможна захистити права і свободи людини;
-врегулювання законом, а не підзаконним актом питань матеріального, соціального, пенсійного забезпечення прокурорів становить гарантію забезпечення їх незалежності, унеможливлює втручання органів виконавчої влади в діяльність прокуратури, що інакше призведе до недодержання принципу поділу влади;
-наділення Кабінету Міністрів України повноваженням урегульовувати питання винагороди прокурорів не можна визнати таким, що відповідає конституційній вимозі щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України;
-діяльність прокуратури як єдиної системи для здійснення визначених Конституцією України функцій ґрунтовано, зокрема, на незалежності прокурора, яка є невіддільним елементом його статусу, а визначені Законом № 1697-VII гарантії незалежності прокурора у взаємозв`язку зі статусом і повноваженнями прокуратури, що їх визначено статтею 131-1 Конституції України, становлять єдину систему гарантій незалежності прокурорів;
-з набранням чинності Законом № 113-IX питання винагороди прокурорів, які пройшли атестацію та яких переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, регулює Закон № 1697-VII, а питання винагороди тих прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, - підзаконний нормативний акт - постанова Кабінету Міністрів України. Відтак оспорювані приписи Закону № 113-IX визначають відмінне від установленого статтею 81 Закону № 1697-VII регулювання оплати праці прокурорів, що свідчить про відмінність у підході законодавця до питання винагороди прокурорів, а отже, про неоднакове ставлення до прокурорів попри те, що їх наділено єдиним юридичним статусом за обсягом гарантій забезпечення їх незалежності як невіддільного складника цього статусу;
-законодавець, запровадивши Законом № 113-IX реформування системи органів прокуратури, наділив Кабінет Міністрів України повноваженням визначати своїм актом розмір винагороди прокурорів. У такий спосіб законодавець запровадив неоднакове регулювання оплати праці прокурорів, фактично поділивши їх на дві категорії: одна - переведені до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, яким винагороду виплачують відповідно до Закону № 1697-VII; друга - ті, хто продовжував виконувати свої повноваження до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, для кого винагороду визначено підзаконним нормативним актом - постановою Кабінету Міністрів України. Таку відмінність у ставленні до прокурорів, які мають єдиний юридичний статус, не можна вважати об`єктивно виправданою, а тому вона є дискримінаційною. Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II ,,Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX суперечить частині другій статті 24 Конституції України.
Проаналізувавши наведені положення закону та рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року №8-р(II)/2023 у справі №3-80/2022 (191/22; 226/22; 80/23; 131/23; 99/23), Верховний Суд (постанова від 05 грудня 2024 року у справі № 380/28500/23 (реєстраційний номер в ЄДРСР 123552563)) дійшов наступних висновків: « 57. Отже, з огляду на визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), другого речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, після ухвалення Конституційним Судом рішення № 8-р(II)/2023, на прокурорів, в тому числі які не завершили процедуру атестації, розповсюджуються положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» в контексті визначення розміру винагороди прокурорів.», « 60. Тобто, згідно із означеною нормою закону заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок, зокрема, і надбавки за вислугу років, а тому із 13 вересня 2023 року Львівська обласна прокуратура зважаючи на рішення Конституційного Суду України № 8-р(II)/2023, повинна здійснювати нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 з урахуванням складових, визначених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», « 61. Водночас судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , яка на день ухвалення Конституційним Судом України рішення № 8-р(II)/2023 продовжувала обіймати посаду заступника прокурора Львівської області та відносилась до прокурорів, які до проходження атестації продовжують обіймати посади в регіональній чи місцевих прокуратурах Львівської області, із 13 вересня 2023 року заробітна плата нараховувалась на підставі статті 81 Закону України «Про прокуратуру», розрахована на основі посадового окладу прокурора обласної прокуратури без надбавок, у тому числі за вислугу років.», « 64. Зважаючи на такі висновки Верховного Суду, позиція Львівської обласної прокуратури щодо здійснення обрахунку заробітної плати позивача у спірний період на підставі листа Офісу Генерального прокурора від 12 жовтня 2023 року № 21-2139вих-503 ОКВ-23, у якому зазначено про розрахунок її на основі посадового окладу прокурора органів прокуратури відповідного рівня без встановлення надбавок, у тому числі за вислугу років, за аналогією із гарантіями суддів, закріпленими Законом України «Про судоустрій і статус суддів», а саме згідно з частини десятої статті 135 цього Закону суддям, які не здійснюють правосуддя, виплачується посадовий оклад без доплат, не ґрунтується на нормах закону та є неправомірною.».
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2025 року у справі №380/3566/24.
Крім того, посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3 (ч. 4 ст. 81 Закону №1697-VII).
Суд звертає увагу, що рішення Конституційного Суду України та правові позиції Верховного Суду викладені з мотивів виплати саме заробітної плати прокурору який не пройшов атестацію, яка має включати зокрема і надбавки за вислугу років, а не обрахунку середньої заробітної плати, що є спірним у даній справі.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні норми закріплені в ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.
Частиною 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), згідно якого останній застосовуються при розрахунку середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги, виплати компенсації за невикористані відпустки та у всіх інших випадках.
Абзацом 1 п. 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
В абз. 1 п. 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Відповідно до абз. 4 п. 3 Порядку №100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Відповідно до абз. 3 п. 4 Порядку №100, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Згідно з п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з п. 7 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні, які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.
Між сторонами немає спору щодо права позивача на отримання компенсації за невикористані дні відпусток, а також кількості цих днів. Спір між сторонами виник внаслідок різного підходу до обчислення розміру компенсації за невикористані дні відпусток.
Згідно розрахункового листа за вересень 2025 року та довідки Офісу Генерального прокурора від 19.12.2025 №21-767зп, ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористані дні відпусток за 181 та 31 календарний день, виходячи з посадового окладу 68315 грн. При цьому, надбавка за вислугу років не нараховувалася.
Як вже зазначалося судом, позивач, якого звільнено 23.09.2025, з 12.07.2024 на роботу не з`явився, що підтверджено складеними комісійно актами, листки непрацездатності не оформляв, про поважність причин відсутності на роботі не повідомляв. З 12.07.2024 у табелі обліку використання робочого часу ОСОБА_1 проставляється «І», а саме інші причини неявок на роботу.(03.09.2025 №163дп-25 рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів).
Отже, оскільки позивач протягом майже року не отримував заробітної плати, згідно п. 4 Порядку №100, розрахунок проведений з установленому йому посадового (місячного) окладу.
Таким чином, Офіс Генерального прокурора правомірно не врахував надбавку за вислугу років, при розрахунку компенсації за невикористані відпустки, виходячи з приписів норм Порядку №100 - посадового (місячного) окладу.
Посилання позивача на правозастосовчу практику Верховного Суду є безпідставні з огляду на різне правове регулювання, оскільки останні встановлюють право на отримання надбавки за вислугу років прокурору незалежно від проходження ним атестації, як невід`ємні складові заробітної плати, а не порядку обчислення розміру середньої заробітної плати для компенсації невикористаних днів відпусток, що врегульовані Порядком №100, на який і посилається позивач.
Аналогічний обрахунок також застосовується і до вихідної допомоги при звільненні, при цьому суд зазначає таке.
Згідно ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
На виконання ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Як вже встановлено судом, наказом Генерального прокурора від 23.09.2025 №17-дц на підставі рішення КДКП від 03.09.2025 №163дп-25 ОСОБА_1 звільнено з посади в органах прокуратури за порушення правил внутрішнього службового розпорядку (п. 7 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру»).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 9 Закону № 1697-VII, Генеральний прокурор у встановленому порядку на підставі рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора приймає рішення про застосування до прокурора Офісу Генерального прокурора, прокурора обласної прокуратури дисциплінарного стягнення або про неможливість подальшого перебування такої особи на посаді прокурора.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону № 1697-VII на прокурора можуть бути накладене дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури.
Відповідно до Закону № 1697-VII та ст. 44 КЗпП України, у разі звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 9, п. 3 ч. 1 ст. 49 цього Закону не передбачена виплата вихідної допомоги.
При цьому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2023 у справі №580/3739/22, стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку із звільненням в розмірі 31436 грн. 66 коп.
З рахунку Офісу Генерального прокурора, на підставі виконавчого листа, виданого Черкаським окружним адміністративним судом 17.02.2023 у справі № 580/3739/22, стягнуто на користь ОСОБА_1 31436,66 грн вихідної допомоги.
Крім того, розмір вихідної допомоги ОСОБА_1 чітко встановлено судом апеляційної інстанції у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2023 у справі №580/3739/22, яким встановлено, що довідка Офісу Генерального прокурора №21-124 зп від 17.02.2022, складена відповідно до вимог Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995, в якій зазначено, що сума середньої заробітної плати ОСОБА_1 складає 31436,66 грн. (1,462,17 грн.*21,5 робочий день (середня планова кількість робочих днів за жовтень-листопад 2019).
Водночас, постановою Верховного Суду від 18.05.2023 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2023 скасовано, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду 25.10.2022 у справі № 580/3739/22 про відмову залишено в силі.
Не зважаючи на постанову Верховного Суду, з Офісу Генерального прокурора, стягнуто на користь ОСОБА_1 31436,66 грн вихідної допомоги.
Частиною 1 статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Відтак рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи.
Суд погоджується з доводами представника відповідача, що підстав для перерахунку стягнутої суми в межах цієї справи немає, враховуючи також відсутність у ОСОБА_1 права на вихідну допомогу у наслідок звільнення згідно п. 7 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру» та обрахунку виплаченої допомоги згідно Порядком №100.
Аналогічний обрахунок згідно з Порядком №100, також застосовується і до позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.12.2019 по 19.01.2023, при цьому суд зазначає таке.
Як правильно зазначено представником відповідача, Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2021 у справі № 640/26052/19, що набрало законної сили 14.06.2022 після його залишення без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2022, визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 21.12.2019 №2050к, ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі прокурора в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України.
Вказаним рішенням на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з Офісу Генерального прокурора у сумі 634581,78 грн. за період з 25.12.2019 по 21.09.2021.
Також, як вбачається з відомостей ЄДРСР, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 у справі №580/9939/24, яке не набрало законної сили, стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року в справі № 640/26052/19 за період з 22 вересня 2021 року по 11 липня 2024 року у розмірі 1022056 (один мільйон двадцять дві тисячі п`ятдесят шість) грн 83 коп.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.08.2020 №686/20491/18, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України, так і за ст. 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.
Отже, оскільки відповідачем правомірно здійснено обрахунок середнього заробітку, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральна шкода та видача довідки про складові заробітної плати є похідними від вимог про зобов`язання здійснити перерахунок вихідної допомоги та компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням надбавки за вислугу років, а тому вони також не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами ст. 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи наведене вище, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст. 2, 5, 6, 14, 77, 241-246, 255, 263, 295, КАС України суд, 
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Копію рішення направити сторонам по справі.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя 	Петро ПАЛАМАР