Справа № 954/1516/25
Номер провадження 2/954/29/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року	с-ще Нововоронцовка	

Нововоронцовський районний суд Херсонської області в складі: головуючого судді Гончаренка О.В., за участю секретаря судового засідання Посохіної О.Ю., розглянувши у судовому засіданні в селищі Нововоронцовка Херсонської області цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_2 до Нововоронцовської селищної ради, третя особа: приватний нотаріус Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області Виноградова Наталія Миколаївна, про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом,

встановив:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право постійного користування земельною ділянкою. В обґрунтування позову послалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача – ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Запорізьким відділом ДРАЦС у Запорізькому районі Запорізької області південного МРУ Міністерства юстиції (м.Одеса) 07.09.2023 р. ОСОБА_2 одноособово прийняла спадщину матері як спадкоємець за законом першої черги спадкування, інші спадкоємці відсутні. Приватним нотаріусом Виноградовою Н.М. Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області заведено спадкову справу № 78/2025. ОСОБА_3 на час смерті належало право постійного користування земельною ділянкою площею 2,0000 га, з цільовим призначенням – для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Нововоскресенської сільської ради Бериславського району Херсонської області. Правовстановлюючим документом на земельну ділянку є Державний акт на право постійного користування землею серії IV-ХС № 009337, виданий 10.01.2002 р. Нововоскресенською сільською радою, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 323. Позивач вважає, що право постійного користування цією земельною ділянкою є спадковим майном її померлої матері. Проте, 11.06.2025 Приватним нотаріусом Виноградовою Н.М. Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області позивачу повідомлено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку після смерті ОСОБА_3 , оскільки спадкоємцем не надано правовстановлюючі документи щодо належності вищевказаної земельної ділянки на праві приватної власності ОСОБА_3 , позивачу рекомендовано з цього питання звернутися до суду.
Сторони у судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом встановлено, що ОСОБА_3  померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Запорізьким відділом ДРАЦС у Запорізькому районі Запорізької області південного МРУ Міністерства юстиції (м. Одеса) 07.09.2023 р.
Згідно із Державного акту на право постійного користування землею серії IV-ХС № 009337, виданий 10.01.2002 р. Нововоскресенською сільською радою, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 323, ОСОБА_3 на час смерті належало право постійного користування земельною ділянкою площею 2,0000 га, з цільовим призначенням – для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Нововоскресенської сільської ради Бериславського району Херсонської області.
Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Виноградовою Н.М. Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області заведено спадкову справу № 78/2025.
Згідно із свідоцтва про народження позивачки серії НОМЕР_2 від 26.04.1970 року та свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 08.07.1989 року ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2 та є спадкоємницею її майна.
11.06.2025 Приватним нотаріусом Виноградовою Н.М. Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області позивачу повідомлено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку після смерті ОСОБА_3 , оскільки спадкоємцем не надано правовстановлюючі документи щодо належності вищевказаної земельної ділянки на праві приватної власності ОСОБА_3 , позивачу рекомендовано з цього питання звернутися до суду.
Відповідно до положень статті 7 ЗК України користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства (далі СФГ), особистого підсобного господарства.
Частиною першою статті 23 ЗК України передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Датою набуття права власності є дата видачі державного акту.
01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були до 01 січня 2008 року переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону.
22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).
Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства.
Однак, право постійного користування земельною ділянкою було набуте після 01 січня 2002 року, а саме 10.01.2002 року на підставі Державного акту, у зв`язку з чим таке право було втрачено у зв`язку із його непереоформленням користувачем.
Також суд звертає увагу і на те, що користувачем не було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо земельної ділянки площею 2 га, з цільовим призначенням – для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Нововоскресенської сільської ради Бериславського району Херсонської області, для подальшої ідентифікації вказаної земельної ділянки, зокрема присвоєння кадастрового номера та проведення державної реєстрації права користування зазначеною земельною ділянкою з метою приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства, що є обов`язком суб`єкта права користування.
Згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них.
У постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).
Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.
Право постійного користування(на підставі відповідного державного акта)земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц та Верховним Судом у постанові від 02вересня 2020року у справі №467/626/18.
Відповідно до чинної статті 202 Земельного кодексу України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.
Порядок державної реєстрації земельної ділянки визначено Законом України № 3613-VI від 07.07.2011 «Про Державний земельний кадастр», який набрав чинності з 01 січня 2013 року.
Відповідно достатті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
Згідно з абз. 1 пункту 2Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.
Відповідно доабз.2 цього пункту у разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території. Заява також може подаватися особою, якій на підставі рішення Кабінету Міністрів України та відповідного договору було передано у господарське відання об`єкт державної власності, що використовується у процесі провадження діяльності з передачі електричної енергії і транспортування та/або зберігання природного газу, і на замовлення якої була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою передачі земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, у постійне користування зазначеній особі.
До 01 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснювалась у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.
Із 01 січня 2013 року у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Аналіз наведених норм Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" свідчить про те, що порядок перенесення (внесення) відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру може відбуватись за умови наявності права власності або права користування земельної ділянки.
Судом встановлено, що спадкодавцю належало право постійного користування спірною земельною ділянкою, однак відомості про таку не внесені до Державного земельного кадастру.
Також з матеріалів справи вбачається, що Державний акт на право постійного користування землю серії IV-ХС № 009337, виданий 10.01.2002 року не містить кадастрового номеру земельної ділянки.
Відповідно до положень статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Зазначене положення стосується тих земельних ділянок, які сформовано після 2011 року, коли почала діяти стаття 79-1 Земельного кодексу України. Натомість земельна ділянка спадкодаця сформована в 2002 році. Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» така земельна ділянка вважається сформованою незалежно від присвоєння їй кадастрового номера.
Оскільки такій не було присвоєно, а відомості про зазначену земельну ділянку не було внесено до Державного земельного кадастру, земельній ділянці, слід визначити кадастровий номер у порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються:
- заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин;
- оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки;
- документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.
Відповідно до пункту 115 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) або їх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або особи, якій надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що розробляється для внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку з метою передачі її в оренду в порядку управління спадщиною, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території, або іншої визначеної законом особи в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки.
З врахуванням наведеного, судом встановлено, відомості про спірну земельну ділянку, права на яку виникли до 2004 року не були внесені до Державного земельного кадастру, для її державної реєстрації земельної ділянки, такій не присвоєно кадастрового номера для ідентифікації такої.
Позивач у справі, як спадкоємець має право звернутися із заявою щодо присвоєння земельній ділянці (на яку оформлено державний акт на право постійного користування землею «старого зразка») кадастрового номеру для ідентифікації земельної ділянки.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що спірній земельні ділянці не присвоєно кадастровий номер, що не дає суду можливості ідентифікувати таку, тому в задоволенні позовних вимог, слід відмовити.
Керуючись ст. 41 Конституції України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»» ст.ст. 316, 317, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3,4 12, 13, 76, 81, 82, 89, 137, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_2 до Нововоронцовської селищної ради, третя особа: приватний нотаріус Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області Виноградова Наталія Миколаївна, про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Херсонського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 17.04.2026.

Суддя	О.В. Гончаренко