ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3278/26 Справа № 265/1916/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Матвійчук Наталія Євгеніївна, на ухвалу Новокодацького районного суду м.Дніпра від 16 грудня 2025 року у складі судді Остапенко Н.Г., за заявою Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач: ОСОБА_2 , боржник: ОСОБА_1 , про видачу дублікату судового наказу у цивільній справі № 265/1916/20 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказ про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, –
ВСТАНОВИЛА: 

У листопаді 2025 року Лівобережний ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернувся до суду із заявою про видачу дублікату судового наказу у справі № 265/1916/20, обґрунтовуючи це тим, що у відділі перебуває виконавче провадження № 62300429 з примусового виконання судового наказу № 265/1916/20, виданого 08 квітня 2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполь, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з тимчасовою окупацією м. Маріуполя російською федерацією виконавчий документ втрачено, що унеможливлює виконання судового рішення. 
Згідно з розпорядженням Голови Верховного Суду № 1/0/9-22 від 06.03.2022 року змінено територіальну підсудність, у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя під час воєнного стану на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, який в подальшому перейменовано на Новокодацький районний суд міста Дніпра. 
Ухвалою Новокодацького районного суду м.Дніпра від 16 грудня 2025 року заяву Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про видачу дубліката судового наказу задоволено.
Видано дублікат судового наказу, виданого 08 квітня 2020 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя по цивільній справі № 265/1916/20 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з  ОСОБА_1  аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яким наказано:
“Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та мешкання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації та мешкання: АДРЕСА_2 , на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття”.
Допущено негайне виконання судового наказу в межах суми платежу аліментів за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 210,20 грн (а.с.20,21).
Ухвала суду мотивована доведеністю заявником втрати судового наказу, подання цієї заяви у строк, передбачений п. 17.4 Перехідних положень ЦПК України, неможливістю подальшого виконання судового рішення, враховуючи, що виконавче провадження триває, а судовий наказ виконується до набуття дитиною 18 років.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 у грудні 2025 року через свого представника — адвоката Матвійчук Н.Є. подав апеляційну скаргу (а.с.26-29), в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про видачу дублікату судового наказу у справі та вирішити питання витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн, які він поніс в апеляційній інстанції. 
В обґрунтування вимог скарги ОСОБА_1 посилається на те, що заявником не надавалось достатніх доказів втрати судового наказу у м. Маріуполі, враховуючи, що за відомостями АСВП заступником начальника заявника винесено постанову про повернення судового наказу у цій справі стягувачу ОСОБА_2 , вжиття заходів щодо винесення постанови про арешт коштів боржника, що, на думку скаржника, свідчить про наявність відкритого виконавчого провадження після 2022 року, а, відтак, відсутність видачі дублікату цього судового наказу. Також скаржник наголосив на тому, що судом першої інстанції не встановлено чи звернувся заявник у визначений строк на подання цієї заяви.
Скаржник також наголошує, що ані він особисто, ані його представник не були повідомлені належним чином про розгляд цієї заяви, а клопотання сторони ОСОБА_1 про зупинення провадження та зобов`язання заявника надати копію заяви з додатками для ознайомлення або повернути заяву без розгляду, було проігноровано судом першої інстанції. Також судове провадження №265/1916/20 не відновлювалось, адже справи Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області до Новокодацького районного суду м. Дніпра не передавались та є втраченими під час російського повномасштабного вторгнення на територію України, зокрема, до м. Маріуполя з подальшою його тимчасовою окупацією.
Лівобережний ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та ОСОБА_2 , своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву не перешкоджає продовженню розгляду скарги по суті вимог.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає, а в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 належить відмовити. 
Вирішуючи вимоги заяви Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції по суті із задоволенням вимог заяви, суд першої інстанції виходив з того, що оригінал виконавчого документу, яким є судовий наказ, був втрачений у зв`язку з тимчасовою окупацією м. Маріуполя російською федерацією, що є загальновідомим фактом, аліменти стягнуто до повноліття дитини 2018 року народження, виконавче провадження триває, судовий наказ не виконано. 
Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, судовим наказом Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття; допущено негайне виконання судового наказу в межах суми платежу аліментів за один місяць; стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 210,20 грн, який перерахувати за реквізитами: код отримувача (код ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106, одержувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106. 
Згідно з заявою Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у провадженні відділу перебуває виконавче провадження щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , що також підтверджується відкритою інформацією з АСВП.
Виконавчий документ залишився на тимчасово окупованій російськими військами території, тому є втраченим. 
Аліменти стягнуто до повноліття дитини, 2018 року народження, виконавче провадження триває, судовий наказ не виконано, але його втрачено через тимчасову окупацію міста Маріуполя російськими військами. 
Доводи апелянта зводяться до того, що судом першої інстанції порушено порядок виклику та повідомлення сторін у справі, не встановлено доказів втрати виконавчого документу, порушено порядок видач дублікату виконавчого документу за втраченим судовим провадженням, не встановлено строків пред`явлення виконавчого документу до виконання, не встановлено, що ВДВС вчиняються дії після окупації міста Маріуполя, що скаржник вважає фактом відсутності втрати виконавчого документу, а, відтак, і відсутністю підстав для видачі його дублікату.
Так, згідно з п. 17.4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.
При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявники повинні подати докази, а суди мають обов`язково перевірити, чи не були виконані втрачені судові рішення, судові накази, чи не втратили вони законної сили.
Отже, підставами для видачі дубліката виконавчого документу є, насамперед, доведеність втрати оригіналу виконавчого документу.
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на ідставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є судові накази.
Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.
Згідно з пунктом 11 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню судові накази.
Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом (частина третя статті 160 ЦПК України).
У частинах першій, третій статті 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що судовий наказ є одночасно і судовим рішенням, і виконавчим документом, що дає змогу стягувати грошові суми або витребовувати майно без потреби у видачі окремого виконавчого листа, набираючи чинності та підлягаючи примусовому виконанню відразу після видачі.
Як указано в підпункті 17.4 пункту 17 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Аналіз пункту 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України дозволяє дійти висновку, що єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата. При цьому виданий він може бути лише за умови, якщо у встановлені строки з відповідною заявою до суду звернувся стягувач або державний/приватний виконавець.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) зроблено висновок, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону № 1404-VIII). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України; близький за змістом припис відображений у частині першій статті 329 ГПК України). Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання (аналогічний припис відображений у підпункті 19.4 пункту 1 розділу «Перехідні положення» ГПК України). Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Водночас, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
Чинним законодавством передбачена можливість видачі дубліката виконавчого документа лише у разі дотримання або ж поновлення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання (постанова Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 2-3552/10 (провадження № 61-13845св21)).
У постановах Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі № 2-1316/285/11, від 15 червня 2022 року у справі № 2-5062/10, від 11 квітня 2024 року у справі № 1519/2-4707/11 зазначено, що єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата. Сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено. У той же час обов`язковою умовою видачі дубліката виконавчого листа є звернення із такою заявою в межах встановленого законом строку для пред`явлення його до виконання або його поновлення за рішенням суду.
Видача дубліката виконавчого документа пов`язується з його втратою та можлива в межах строку пред`явлення виконавчого документа до виконання або за умови поновлення такого строку судом у разі його пропуску. У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частини перша статті 433 ЦПК України). Єдиною та необхідною підставою для поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання є наявність в особи поважних причин його пропуску. Встановлення судом факту пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання і непоновлення його судом є підставою для відмови у задоволенні заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа. Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Таким чином, під час вирішення питання щодо можливості видачі судом дубліката виконавчого документа на підставі звернення стягувача до суду з такою заявою обов`язковим та визначальним є питання з`ясування обставин, чи подана така заява заявником у строк, встановлений для пред`явлення виконавчого документа до виконання (див. ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року, провадження № 14-21цс24).
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 754/4690/17 (провадження № 61-19320св21) зроблено висновок, що «при вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник, відповідно до статей 12, 13, 76-84 ЦПК України, повинен подати докази на підтвердження втрати виконавчого листа, а суд має перевірити, чи не було виконано рішення суду, на підставі якого його видано, та чи не втратило судове рішення законної сили».
Конституційний Суд України в Рішенні від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 у справі № 1-7/2010 вказав, що необґрунтована відмова у видачі дубліката виконавчого листа фактично унеможливлює виконання прийнятого судового рішення, яке набрало законної сили.
У постанові від 16 лютого 2026 року у справі №145/1089/19 Верховний Суд дійшов висновку, що, встановивши, що судовий наказ, виданий 08 серпня 2019 року Тиврівським районним судом Вінницької області у справі № 145/1089/19, не перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби, строк на його пред`явлення до виконання не пропущений, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що виконавчий документ втрачено та, як результат, дійшов правильного висновку про наявність підстав для видачі дубліката судового наказу. Доказів того, що судовий наказ від 08 серпня 2019 року не втрачений та перебуває на виконанні, не надано.
Разом з цим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 січня 2022 року у справі №18/113-53/81 суд зауважив, що ГПК України не надає суду права відмовити у задоволенні заяви про видачу дубліката наказу з мотивів її необґрунтованості та не зобов`язує наводити причини втрати наказу. За умови встановлення факту невиконання судового рішення видача дубліката наказу не порушує прав боржника та не покладає на нього додаткових зобов`язань, оскільки дублікат наказу має повністю відтворювати втрачений наказ, у тому числі містити дату його видачі. Натомість відсутність наказу унеможливлює виконання рішення суду та порушує його права. (Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі №18/1147/11). Для мети отримання дубліката наказу, виданого на виконання чинного рішення, стягувач та державний виконавець не повинен доводити фізичної втрати оригіналу наказу, а має доводити відсутність у нього виконавчого документа та, як наслідок, відсутність у нього можливості виконати чинне судове рішення. 
Колегія суддів у цій справі наголошує, що доводи скаржника про те, що матеріали справи не містять доказів втрати виконавчого документу, як і не зазначалось судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про строки пред`явлення цього виконавчого документу до виконання, належить відкинути, оскільки за наведеними вище правовими позиціями Верховного Суду доведення фізичної втрати виконавчого документу не вимагається, а за загальновідомими фактичними обставинами окупації військами російської федерації м. Маріуполя у лютому 2022 року та неможливістю повноцінно виконати виконавчий документ, який було втрачено ВДВС на тій території, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про дійсну втрату виконавчого документу та необхідність видачі його дублікату, який має силу оригіналу.
Разом з цим, належить відзначити, що судовий наказ, яким стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини, дійсний до пред`явлення його до виконання протягом строку до досягнення дитиною повноліття, тобто, 18 років. Враховуючи, що син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що саме і зазначив суд першої інстанції, що і є встановлення строку пред`явлення судового наказу до примусового пред`явлення, тому такі доводи скаржника щодо відсутності відповідного встановлення строку не ґрунтуються на фактичних даних та матеріалах справи, а, відтак колегією суддів не приймаються до уваги.
Крім цього колегія суддів також не може прийняти як належні та обґрунтовані доводи скаржника щодо відкритого виконавчого провадження як факт здійснення примусового виконання, а, відтак, і наявності оригіналу судового наказу у заявника, адже таких доказів скаржником не надавалось.
Що стосується доводів скаржника про те, що судове провадження по видачі судового наказу у справі №265/1916/20 не відновлювалось після втрати його на окупованій території м. Маріуполя, колегія суддів наголошує, що у спірних правовідносинах має бути встановлено лише дві обставини: втрата виконавчого документу з неможливістю виконувати органами ВДВС судового рішення, та дотримання строків пред`явлення виконавчого документу до виконання. За наведеною вище судовою практикою таких вимог, як відновлення втраченого судового провадження, враховуючи наявність судового наказу в Реєстрі судових рішень, який не скасований, та відкритого виконавчого провадження, що не заперечується скаржником, не встановлюється. За таких обставин такі доводи скаржника не є слушними при розгляді спірних правовідносин.
Крім цього, доводи скаржника про його неналежне повідомлення судом першої інстанції про розгляд справи про видачу дублікату судового наказу, не відповідають матеріалам справи, адже у відповідності до довідки про доставку електронного листа, який є доставленим 05 грудня 2025 року, на електронну адресу ОСОБА_1 надіслано судову повістку про виклик до суду разом з прикріпленими файлами до нього (а.с.14), що спростовує твердження скаржника. Посилання в апеляційній скарзі на подання клопотання про зупинення провадження чи іншої заяви від ОСОБА_1 матеріалами справи не підтверджуються.
Так, колегія суддів, враховуючи вищевказане, відзначає, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження при розгляді апеляційної скарги, зводяться до переоцінки доказів та колегією суддів не можуть бути взяті до уваги, поза як, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для застосування вимог ст. 376 ЦПК України колегією суддів не встановлено, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції має бути залишена без змін.
Разом з апеляційною скаргою представником ОСОБА_1 - адвокатом Матвійчук Н.Є. подана заява про стягнення із заявника на користь ОСОБА_1 судових витрат у вигляді витрат на професійну допомогу у розмірі 4000 грн.
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 відхилені, а за положеннями ст. 141 ЦПК України, судові витрати розподіляються у відповідності до задоволених вимог, тому колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з ВДВС на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 4000 грн, як безпідставних та неспівмірних з переглядом законної та обґрунтованої ухвали суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Матвійчук Наталія Євгеніївна — залишити без задоволення.
Ухвалу Новокодацького районного суду м.Дніпра від 16 грудня 2025 року — залишити без змін.
У задоволенні заяви адвоката Матвійчук Наталії Євгеніївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про стягнення судових витрат — відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “24” березня 2026 року.
Повний текст постанови складено “01” квітня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           М.О. Макаров

І.Ю.Ткаченко