П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 677/1885/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Васільєв С.В. 
Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю. 
12 лютого 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Сторчака В. Ю. 
суддів: Матохнюка Д.Б.  Граб Л.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 06 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України у Хмельницькій області, ВнП №4 Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Красилівського районного суду Хмельницької області з адміністративним позовом до Головного управління національної поліції України у Хмельницькій області, ВнП №4 Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області про скасування постанови інспектора ВП №4 (м. Красилів) Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області В. Іщук серії ЕНА №5856917 від 03.10.2025, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 20400 грн. за ч.4 ст.126 КУпАП.
Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 06 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема апелянт, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
Відповідач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку.
Cторони в судове засіданні не з"явились, в телефонному режимі повідомивши, що не заперечують проти здійснення апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до вимог ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції, постановою Красилівського районного суду Хмельницької області від 08.11.2024 у справі №677/939/24, залишеною без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 04.12.2024, позивач був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та позбавлений права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Зазначена обставина згідно вимог ч. 6 ст. 78 КАС України не підлягає доказуванню.
Відповідно до наданих відповідачем суду відеофайлів (у електронному вигляді), слідує, що працівниками поліції 27.09.2025 о 03:07 був зупинений транспортний засіб під керуванням позивача (27.09.2025 о 03:07:20).
Працівник поліції зауважив, що щодо позивача була складена ч.1 ст.130 КУПАП. Позивач відповів, що так, складали, були і апеляції (03:09:00 о 27.09.2025).
Працівник поліції запитав, чи знав позивач, що позбавлений права керування. На що позивач повідомив, що посвідчення не вилучали.
Після з`ясування інспекторами, що позивач позбавлений права керування транспортними засобами, ОСОБА_1 було повідомлено, що стосовно нього буде складено протокол за ч.4 ст.126 КУПАП.
Позивач запитав, згідно чого складається протокол. У відповідь інспектор повідомив, що у зв`язку з тим, що позивач позбавлений права керування транспортними засобами (27.09.2025 о 03:21:00).
Згідно оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №5856917 від 03.10.2025 ОСОБА_1 27 вересня 2025 року о 03 год. 10 хв. керував транспортним засобом Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 у м. Красилів по вул. Будівельна,1 будучи позбавленим права керування транспортним засобом згідно постанови Красилівського районного суду від 08.11.2024 у справі №677/939/24, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.126 КУпАП.
Дата та час розгляду справи – 03.10.2025 о 13:56:11. Прийняте рішення – штраф 20400 грн.
В пункті 7 постанови зазначено: «До постанови додається відеодоказ».
Відповідно до наданих відповідачем суду відеофайлів, вказана постанова була складена у присутності позивача 03.10.2025. На відео інспектор вказує, що відносно позивача буде складена постанова за ч.4 ст.126 КУПАП, за те, що 27 вересня о 03:10 позивач керував транспортним засобом, будучи позбавленим правом керування. Складений раніше протокол буде анульований (на що позивач зауважив – «бо ви помилились»).
Працівник поліції вказав, що постанова складається 03.10.2025, у день, коли вона знайшла позивача та підійшла до нього, хоча сама подія мала місце 27 вересня 2025 року. Постанова складається по тому факту, що мав місце 27 вересня 2025 року.
Позивач запитав, звідки беруться дані, що він позбавлений прав керування. Працівник поліції повідомив про притягнення позивача до відповідальності за ч.1 ст.130 КУПАП. Позивач повідомив, що він не знає. Працівник поліції вказав, що покаже йому, що супроводжується далі повідомленням працівника поліції про такі обставини. Також працівник поліції вказав, що штраф на особу виписується, а не на авто.
Позивач, у свою чергу, також проводив відеозйомку розмови 03.10.2025 із працівником поліції (яка описана вище, відповідний відео файл додано разом з позовною заявою).
У листі ВнП №4 Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області від 18.12.2025 зазначено, що відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 466299 від 27.09.2025 та постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5856917 від 03.10.2025, за вчинене ним адміністративне правопорушення передбачена ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Разом із тим, зазначено, що протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 466299 було анульовано працівниками ГУНП в Хмельницькій області, оскільки він був складений інспектором СРПП ВнП № 4 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області старшим лейтенантом поліції Іщук В.В. помилково, так як згідно ст. 255 КУпАП розгляд справи та притягнення порушника до адміністративної відповідальності за порушення вимог ч. 4 ст. 126 КУпАП здійснюється органами Національної поліції України.
Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що єдиним доказом вчинення адміністративного правопорушення є відеозапис. Однак, у порушення вимог п.3 ч.3 ст.283 КУпАП постанова не містить відомостей про технічний засіб, яким здійснено відеозапис, невідомо хто і коли його здійснив, та які події на ньому зафіксовано.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова у справі про адміністративне правопорушення за ч.4 ст.126 КУпАП винесена уповноваженою особою, у межах наданих повноважень, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а підстави для її скасування відсутні.
Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірно висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційних скаргах, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Положеннями ст. 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Пунктом 2.1 а) Правил дорожнього руху передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Відповідно до ч.10 ст.15 Закону України «Про дорожній рух» забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Складом правопорушення, за яке передбачається адміністративна відповідальність за ч.4 ст.126 КУпАП, є керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП обов`язковою умовою є наявність постанови суду, яка набрала законної сили, про позбавлення особи права на керування транспортними засобами.
Як вірно зауважив суд першої інстанції, у спірному випадку, з огляду на судове рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 08.11.2024 у справі №677/939/24, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 04.12.2024, на момент події та винесення оскаржуваної постанови стосовно позивача строк позбавлення права керування позивача не сплинув.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, що є порушенням вимог ст. 251 КУпАП.
З даного приводу колегія суддів зазначає, що статтею 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 76 КАС України вказано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Так, на підтвердження вчинення позивачем порушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, відповідачем надано відеозапис, на якому зафіксовано факт керування позивачем транспортним засобом.
Що стосується доводів скаржника про визнання відеозапису недопустимим доказом, оскільки у постанові не зазначений технічний засіб, за допомогою якого була здійснена відеофіксація, судом встановлено, що вказаний відеозапис здійснений на підставі ч. 1 ст. 40 Закону України "Про Національну поліцію" з метою фіксування правопорушення, та виходячи із положень ст. 251 КУпАП, є джерелом доказів у справі про адміністративне правопорушення.
Згідно із ст. 31 Закону України "Про Національну поліцію" поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 цього Закону передбачено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.
Щодо доводів скаржника про те, що наданий відповідачем відеозапис не є належним доказом у справі, оскільки у постанові не зазначено технічний засіб, яким здійснено відеофіксацію колегія суддів зазначає, що окремі недоліки оформлення оскаржуваної постанови не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності оскаржуваної постанови і, як наслідок, про її скасування.
Разом з тим, пункт 1 статті 247 КУпАП вказує на те, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Таким чином, наданий відповідачем відеозапис є належним доказом, який доводить правомірність дій працівника поліції щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності. В той час, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки сама його незгода із встановленим правопорушенням не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності.
У контексті наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування.
У такому випадку, якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.
Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог закону, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року по справі №826/11623/16 та в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року по справі справа №826/15341/15.
Щодо доводів апелянта відносно того, що на час винесення оскаржуваної постанови протокол про адміністративне правопорушення від 27.09.2025 скасований не був і позивача двічі притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення одного і того ж адмінправопорушення, судом першої інстанції спростовано дані доводи та вірно зазначено, що обставини справи свідчать про те, що первинно поліцейським було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.4 ст.126 КУПАП, хоча відповідно до вимог ст.258 КУпАП у зазначеній категорії справ адміністративне стягнення накладається шляхом винесення постанови уповноваженою посадовою особою без складання протоколу.
Так, згідно ст.222 КУПАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, які передбачені, зокрема, частиною 4 статті 126 КУПАП.
Суд вірно вказав, що складання протоколу про адміністративне правопорушення є процесуальною дією, спрямованою на фіксацію обставин правопорушення, і саме по собі не є притягненням особи до адміністративної відповідальності. Притягнення до адміністративної відповідальності відбувається виключно з моменту винесення постанови про накладення адміністративного стягнення, що узгоджується з положеннями ст.283, 284 КУпАП.
Судом також не встановлено, що за результатами складеного протоколу постанова про накладення адміністративного стягнення не виносилася, до суду він не направлявся та не розглядався, адміністративне стягнення до позивача не застосовувалося.
У апеляційній скарзі позивач вказує на порушення порядку розгляду поліцейського справи про адміністративне правопорушення, однак жодним чином не спростовує сам факт вчинення ним вищевказаного адміністративного правопорушення.
Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Слід зазначити, що відповідно до п.10 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1395 поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
За таких обставин, доводи позивача про подвійне притягнення до адміністративної відповідальності, суд обгрунтовано визнав безпідставними, оскільки відсутній факт повторного накладення адміністративного стягнення за одне й те саме правопорушення.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач правомірно розглянув справу про адміністративне правопорушення щодо позивача та за результатом такого розгляду прийняв законну та обґрунтовану постанову №5856917 від 03.10.2025, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 20400 грн. за ч.4 ст.126 КУпАП.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку і, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Щодо інших доводів скаржника, зазначених у апеляційній скарзі, колегія суддів, згідно ч. 2 ст. 6 КАС України застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Зокрема, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 06 січня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Матохнюк Д.Б.    Граб Л.С.