КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

справа № 363/5885/24

провадження № 22-ц/824/1375/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Музичко С.Г.,
суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.
при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»
відповідач - ОСОБА_1 
третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» - Пересунька Сергія Сергійовича на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 травня 2025 року, постановлене під головуванням судді Дьоміної О.П. за позовом АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 інтереси якого представляє законний представник ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ВСТАНОВИВ:
13.11.2024 року представник позивача звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування двокімнатною квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також покласти на відповідача судові витрати. 
В обґрунтування позову, з урахуванням оновленої позовної заяви посилалася на те, що 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «СЕНС БАНК». 
Згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», АТ «Альфа-Банк» було оформлено право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 46,7 кв.м., жилою площею 29,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
31.03.2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір кредиту за №36/05-32/384, відповідно до якого, банк надав у тимчасове користування, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором за №36/05-32/384, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як «іпотекодавці» передали в іпотеку двокімнатну квартиру, загальною площею 46,7 кв.м., жилою площею 29,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Оскільки позичальник не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - було звернуто стягнення на квартиру іпотекодавців, на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 4.5.3. Іпотечного договору) та банк звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки за №04/І-128 від 31.03.2006 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, в рахунок виконання основного зобов`язання. 
Згідно рішення за №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було прийнято рішення, щодо припинення АТ «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до АТ «АЛЬФА-БАНК», де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк» з 15.10.2019 року. 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «СЕНС БАНК». 
Державний реєстратор Максюта Д.В. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39598525 від 09.02.2018 року. 08.11.2019 року було зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк» на двокімнатну квартиру загальною площею 46,7 кв.м., жилою площею 29,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На думку представника позивача, втративши право власності на квартиру, відповідач втратив, відповідно до ст. 317 ЦК України і право користування нею. Згідно довідки, виданої відділом державної реєстрації нерухомого майна, бізнесу та місця проживання Вишгородської міської ради, в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є АТ «Сенс Банк» зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Малолітній зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні вже після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої особи. Позивач звертався до відповідача з вимогою звільнити житлове приміщення, зняття з реєстраційного обліку, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, відповідач продовжує користуватися нею та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Оскільки відповідач не є власником квартири, його реєстрація в ній без будь-яких правових підстав, фактично порушує законні права власника - АТ «Сенс Банк», а отже відповідач підлягає визнанню такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду представник Акціонерного товариства «Сенс Банк» - Пересунько Сергій Сергійович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вимоги обґрунтовані тим, що єдиним власником спірної квартири є АТ «Сенс Банк», набуття права власності за якими та її реєстрація, на час розгляду справи, неправомірними та недійсними не визнані і не скасовані, відповідач по даний час користується та розпоряджається належною апелянту квартирою, хоч фактично і не проживає в ній, чим чинить скаржнику перешкоди у користуванні та розпорядженні належному йому нерухомим майном, тому враховуючи викладене, заявлений апелянтом позов є належним способом захисту порушених прав позивача.
Договором іпотеки визначено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телефоном або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Окрім того, відповідач повторно отримав дану вимогу вже в якості додатків до позовної заяви, проте не виконав вимоки іпотекодержателя та власника житлового майна.
Втративши право власності на квартиру, відповідачі втратили відповідно до ст. 317 ЦПК України право користування, вони не є та не могли би вважатися членом сім`ї власника, оскільки власником є юридична особа.
Звертає увагу, що органу опіки та піклування надав лише висновок про недоцільність визнання малолітньої дитини ОСОБА_1 , як таким, що втрати право користування майном, але фактично не обстежували місця проживання малолітньої дитини, про це ними було зазначено під час судового засідання, хоча в судовому рішенні суд першої інстанції зазначає , що перевірка умов проживання дитини була.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення.
В судовому засіданні представник позивача Пересунько С.С. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах вказаної цивільної справи відсутні будь-які докази, зокрема, відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу не проживання та причин не проживання малолітнього відповідача у спірній квартирі, на підтвердження вимог позивача саме щодо визнання особи такою, що втратили право користування житлом, навпаки з висновку Органу опіки та піклування, який затверджено рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 19.02.2025 року за №56, вбачається, що малолітня дитина, ОСОБА_1 , 2012 року народження та його опікун ОСОБА_2 разом, періодично проживають у спірній квартирі, тобто позивачем не доведено факту відсутності стійкого зв`язку з вказаним житловим приміщенням.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 31.03.2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 (мати малолітнього відповідача) було укладено договір кредиту за №36/05-32.
Згідно з п. 1.1 Договору - кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпечності, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 34 300 Євро зі сплатою 10,5% процентів річних за користування кредитом щомісячно та порядком повернення суми кредиту до 20-го числа кожного місяця згідно з передбаченим договором графіком. Кінцевим терміном повернення заборгованості є 30.03.2016 року на умовах визначених цим договором або дострокове повернення у випадках передбачених цим договором та договорами, які будуть забезпечувати виконання зобов`язань за цим Договором та/або чинним законодавством.
У відповідності до п. 1.3.1 Договору - іпотечний договір з позичальником та майновими поручителями: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за умовами якого позичальник та майнові поручителі передають кредитору в іпотеку нерухоме майно, яке належить їм на праві приватної власності, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 46,7 кв.м., житловою площею 29.1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 262 600 грн., що за офіційним курсом встановленим НБУ на день укладення цього договору складає еквівалент 42 989,42 Євро. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона.
31.03.2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (мати малолітнього відповідача) (іпотекодавець 1), ОСОБА_5 (іпотекодавець 2) та ОСОБА_4 (іпотекодавець 3) укладено іпотечний договір за №04/І-128, відповідно до умов якого, іпотекодавці передають в іпотеку іподекодержателю, в якості забезпечення виконання іпотекодавцем 1 зобов`язань перед іпотекодержателем за договором кредиту за №36/05-32 від 31.03.2006 року, а також зобов`язань іпотекодавців за цим договором - нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру загальною площею 46,7 кв.м., житловою площею 29.1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравцовою О.В. та зареєстровано в реєстрі за №364.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №395617788 від 19.09.2024 року вбачається, що з 07.02.2018 року право власності на квартиру за АДРЕСА_2 , зареєстровано за АТ «Альфа-Банк», підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу).
З листа міського голови Вишгородської міської ради за №02-14/295 від 05.02.2024 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована одна особа, а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З інформації, наданої Службою у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради за №478/01-09 від 03.10.2024 року вбачається, що малолітнього ОСОБА_1 влаштовано під опіку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка разом з дитиною проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Станом на дату надання інформації, інформація про зміну місця проживання опікуна та дитини-сироти до служби у справах дітей не надходила.
04.10.2024 року представником АТ «СЕНС БАНК» - Ременюк Т.О. направлялась вимога про добровільне виселення на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З висновку Органу опіки та піклування Вишгородської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради 19.02.2025 року за №56 «Про недоцільність визнання малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як таким, що втратив право користування майном», вбачається, що малолітня дитина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус дитини-сироти (розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації за №327 від 07.07.2020 року). Опікуном малолітньої дитини-сироти призначено ОСОБА_2 (розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації за №553 від 28,10.2020 року). Працівниками служби у справах дітей та сім?ї Вишгородської міської ради 31.01.2025 року було здійснено обстеження умов проживання дитини-сироти за адресою: АДРЕСА_1 . Для ОСОБА_7 відведена окрема кімната. Приміщення облаштоване необхідними для повноцінного розвитку, навчання та відпочинку малолітньої дитини меблями та комп?ютерною технікою, а саме: в наявності диван, комод, письмовий стіл, стільці, тумба, комп?ютерна техніка. Зі слів ОСОБА_2 , опікуна дитини, вона разом із дитиною періодично проживають у квартирі за вищевказаною адресою.
Також, було здійснено обстеження умов проживання дитини-сироти за іншою адресою: АДРЕСА_3 . Для ОСОБА_7 відведена окрема кімната, яка облаштована необхідними для повноцінного розвитку, навчання та відпочинку дитини меблями, а саме: в наявності ліжко, шафа, письмовий стіл, стільці, комп?ютерна техніка. Кімната чиста, суха, світла, простора. З урахуванням думки членів комісії з питань захисту прав дитини Вишгородської міської ради, орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнати малолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як таким, що втратив право користування майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 - малолітній відповідач по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю записана ОСОБА_3 , батьком - ОСОБА_8 .
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 вбачається, що матір малолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла у віці 40 років ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 28.10.2020 року за №553 - над малолітнім ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено опікуном ОСОБА_2 . Крім того, вирішено закріпити за малолітнім ОСОБА_1 житло за адресою: АДРЕСА_1 , в якому він зареєстрований та має право користування.
Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґі Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява№ 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом є стаття 109 ЖК України, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).
Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК України). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК України щодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення.
Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
А тому в раз і якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої - третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.
Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/44814/19.
Судом установлено, що 31.03.2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 (мати малолітнього відповідача) було укладено договір кредиту за №36/05-32.
Цього самого дня на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором було передано кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 46,7 кв.м., житловою площею 29.1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно достатті 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичнее значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).
Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретнее місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежит від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович протии Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн протии Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович протии Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі протии Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький протии України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а сааме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, само визначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Отже виселення відповідача буде непропорційним втручанням в контексті приписів ст. 8 Конвенції.
Як зазначено судом першої інстанції, законний представник малолітнього відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні посилалася на те, що в квартирі за АДРЕСА_2 , вона разом з хлопчиком мешкають. ОСОБА_9 до спірної квартири звик, йому в ній зручно, а до квартири у АДРЕСА_3 , він не має жодного відношення, не прописаний в ній та не має права користування, так в цій квартирі вони з хлопчиком теж іноді проживають, але в основному мешкають у квартирі за АДРЕСА_4 .
Крім того, матеріали справи містять висновок Органу опіки та піклування Вишгородської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради 19.02.2025 року за №56 «Про недоцільність визнання малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як таким, що втратив право користування майном», вбачається, що малолітня дитина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус дитини-сироти (розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації за №327 від 07.07.2020 року). Опікуном малолітньої дитини-сироти призначено ОСОБА_2 (розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації за №553 від 28,10.2020 року). Працівниками служби у справах дітей та сім?ї Вишгородської міської ради 31.01.2025 року було здійснено обстеження умов проживання дитини-сироти за адресою: АДРЕСА_1 . Для ОСОБА_7 відведена окрема кімната. Приміщення облаштоване необхідними для повноцінного розвитку, навчання та відпочинку малолітньої дитини меблями та комп?ютерною технікою, а саме: в наявності диван, комод, письмовий стіл, стільці, тумба, комп?ютерна техніка. Зі слів ОСОБА_2 , опікуна дитини, вона разом із дитиною періодично проживають у квартирі за вищевказаною адресою.
Також, було здійснено обстеження умов проживання дитини-сироти за іншою адресою: АДРЕСА_3 . З урахуванням думки членів комісії з питань захисту прав дитини Вишгородської міської ради, орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнати малолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як таким, що втратив право користування майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, апелянтом не спростовано, що відповідачі використовують спірне житло, яке є іпотечним майном, як місце постійного проживання.
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки права відповідача, також повинні бути захищені, і будь-яке втручання, що призводить до позбавлення його прав на житло, повинно ґрунтуватися на вимогах закону, бути обґрунтованим і необхідним для захисту прав позивача, при цьому не накладаючи надмірний тягар на відповіда.
Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» - Пересунька Сергія Сергійовича залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст складено 12 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач

Судді