ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 лютого 2026 року м. Житомир справа № 240/22415/25
категорія 113080000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 , Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині призову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на військову службу під час загальної мобілізації;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
В обґрунтування позову вказує, що йому видано довідку №1/1339 від 24.04.2025 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» педагогічний працівник до 30 червня 2025 року. Відповідно до довідки №02/21/287 від 22.08.2025, виданої Ліцею № 2 ім. Л.Х. Дарбіняна Користишівської міської ради, ОСОБА_1 дійсно працює вчителем основ здоров`я та інтегрованого курсу «Здоров`я, безпека та добробут» за основним місцем роботи у ліцеї №2 ім. Л.Х. Дарбіняна Користишівської міської ради (наказ про прийняття від 14.02.2025 № 12-к/тр). У 2024-2025 навчальному році, який закінчується 31.08.2025, має тижневе навантаження - 15 тижневих годин (0,83 ставки). Однак, наказом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 24.08.2025, ОСОБА_1 призвано на військову службу У відповідності до довідки від 04.09.2025, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 із 24.08.2025 і по теперішній час. Вважає, що наказ ІНФОРМАЦІЯ_5 від 24.08.2025 про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації є протиправним та підлягає скасуванню орган призову, видаючи наказ від 24.08.2025 про призов ОСОБА_1 на військову службу, не врахував; чинність та діючу підставу відстрочки, визначеної законом та підтвердженої відповідними документами; факт роботи позивача педагогічним працівником у закладі загальної середньої освіти з навантаженням понад 0,75 ставки за основним місцем роботи; гарантії, надані ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Наказ ІНФОРМАЦІЯ_3 від 24.08.2025 року порушує вимоги Конституції України та спеціальних законів, зокрема статтю 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а отже є протиправним та підлягає скасуванню. Просить позов задовольнити.
Суддя своєю ухвалою від 10.10.2025 прийняла позовну заяву до розгляду, відкрила спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою суду від 10.10.2025 постановлено витребувати у відповідача належним чином завірену копію наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 в частині призову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на військову службу під час загальної мобілізації.
Відзив військової частини НОМЕР_1 на позовну заяву надійшов до суду 24.10.2025 (вх. №78147/25 від 27.10.2025). Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що саме на військовозобов`язаного покладено обов`язок самостійно повідомити відповідний орган, в якому така особа стоїть на військовому обліку про наявність у неї підстав для відстрочки від призову на військову службу і надати документи, які це право підтверджують. Отже, право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки). При цьому, реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця. Також зазначаємо, що після видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування позивача до особового складу вказаної військової частини виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) та Положенням №1153. Даними актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про призов та про виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини. Звертає увагу суду, що оскаржуваний позивачем наказ в частині, що його стосується, є актом індивідуальної дії, актом одноразового застосування, який наразі вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та зарахування його до військової частини НОМЕР_1 . А тому, такий акт не можу бути скасованим після його виконання. Просить відмовити у задоволенні позову.
ІНФОРМАЦІЯ_3 подав до суду заяву (вх. №78824/25 від 29.10.2025) у якій повідомляє суд, що не може бути відповідачем у справі, оскільки є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_2 .
До суду 20.11.2025 надійшло клопотання представника позивача про заміну відповідача на належного, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_3 замінити на ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Ухвалою суду від 01.12.2025 постановлено відмовити у задоволенні клопотання про заміну відповідача на належного. Залучити ІНФОРМАЦІЯ_6 до участі у справі №240/22415/25, як другого відповідача.
У період із 22.12.2025 по 05.01.2026 головуюча у справі суддя перебувала у відпустці.
ІНФОРМАЦІЯ_6 05.01.2026 (вх. №1284/26 від 07.01.2026) надіслав до суду заяву у якій повідомляє суд про неможливість виконати Ухвалу суду про витребування доказів, " оскільки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також ІНФОРМАЦІЯ_3 на військову службу не призивався. ОСОБА_1 був призваний ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.08.2025 №261, витяг з якого наявний в матеріалах справи, а також записами у військовому квитку, копії якого також наявні в матеріалах справи."
До суду 07.01.2026 надійшло клопотання ІНФОРМАЦІЯ_2 у якому просить замінити ІНФОРМАЦІЯ_6 та ІНФОРМАЦІЯ_3 на належного, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Ухвалою суду від 14.01.2026 постановлено замінити неналежного відповідача у справі - ІНФОРМАЦІЯ_3 на належного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_7 . Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_7 надати до суду у термін, протягом п`ятнадцяти днів, з дня отримання даної ухвали, належним чином завірену копію наказу про призов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на військову службу під час загальної мобілізації.
ІНФОРМАЦІЯ_7 подав до суду відзив (вх. №4796/26 від 19.01.2026) у якому зазначає, що відповідно до облікової картки позивача сформованої за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів 24.08.2025 позивач був взятий на військовий облік військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_9 та не мав оформленої відстрочки з підстав визначених ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". В свою чергу, 04.03.2025 та 24.08.2025 позивача, було визнано придатним до військової служби ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_10 та ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_11 по графі ІІ наказу МО України №402 від 14.08.2008. На виконання Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 року "Про загальну мобілізацію", враховуючи те, що позивач визнаний придатним до військової служби за станом здоров`я та не мав права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених статтею 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_12 №508 від 24.08.2025, позивача було призвано на військову службу та направлено для подальшого її проходження до військової частини НОМЕР_1 . Відповідач у відзиві вказує також, що відповідно до довідки №1339 від 24.04.2025, яку позивач долучив до позовної заяви, останньому 1-м відділом ІНФОРМАЦІЯ_13 , було оформлено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на строк до 30.06.2025. Позивач, з моменту закінчення строку відстрочки, починаючи з 30.06.2025 і до моменту призову на військову службу 24.08.2025, жодного разу не звертався ні до ІНФОРМАЦІЯ_12 , ні до ІНФОРМАЦІЯ_12 з заявою та документами про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період або її продовження у визначеному законом порядку. Відповідно на момент видачі наказу №508 від 24.08.2025 та призову позивача на військову службу, у розпорядженні відповідача не було жодної інформації та документів, які б підтверджували право позивача на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а також відповідні документи не надавались позивачем до ІНФОРМАЦІЯ_12 . Відповідач у відзиві зауважує, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_12 від 24.08.2025 №508, яким військовозобов`язаного ОСОБА_1 , призвано на військову службу, є індивідуальним правовим актом що вичерпав свою дію фактом призову позивача на військову службу. Просить відмовити у задоволенні позову.
Заява ІНФОРМАЦІЯ_1 про виконання вимог ухвали суду в частині надання доказів, зареєстрована в КП ДСС 21.01.2026.
У період із 09.02.2026 по 13.02.2026 головуюча у справі суддя перебувала на онлайн-навчанні в Національній школі суддів України.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Встановлено, що ОСОБА_1 у 2024-2025 навчальному році працював вчителем на 0,83 ставки в Ліцеї №2 ім. Л.Х. Харбіняна Коростишівської міської ради (а.с. 17)
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , як педагогічний працівник, мав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" на строк до 30 червня 2025 року. Вказана обставина підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_14 від 24.04.2025 №1/1339 (а.с. 16).
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з питань мобілізаційної підготовки, мобілізаційної готовності та мобілізації) №508 від 24.08.2025 "Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період", ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправлено до військової частини НОМЕР_1 (а.с. 106).
Відповідно до інформації, що міститься у довідці військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2025 №1396, солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 із 24.08.2025 і по теперішній час (а.с. 18).
Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що він має право на відстрочку, згідно п. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а тому рішення відповідачів, що призвели до його призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації та, як наслідок зарахування до списків особового складу військової частини є протиправними та такими, що порушують його права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з частиною шостою статті 2 Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 за №389-VІІІ (далі - Закон №389-VІІІ) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Аналогічне визначення воєнного стану міститься і у статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII (далі - Закон №1932-XII).
Також статтею 1 Закону №1932-XII передбачено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Пунктами 1, 4 Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 передбачено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президентом України постановлено: оголосити та провести загальну мобілізацію (далі мобілізація); мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва; мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом; призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 за №2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і триває станом на дату розгляду даної адміністративної справи.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин та на дату прийняття рішення у цій справі на території України діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом №389-VIII.
Статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543) визначені правові підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
16.05.2024 Кабінетом Міністрів України Постанову №560 (набрала чинності 18.05.2024), якою затверджено "Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період" (далі - Порядок №560).
Як передбачено пунктом 1 Порядку №560, цей Порядок визначає, зокрема, процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.
Відповідно до пункту 56 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно з пунктами 56, 57 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії.
Як передбачено пунктами 58, 60 Порядку №560, за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Отже, право на відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період реалізується шляхом подання на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки заяви за встановленою формою з доданими до неї документами, які підтверджують право на відстрочку.
У постанові Верховного Суду від 11.04.2024 у справі №520/7954/22 зазначено, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом, зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.
Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною в постановах від 22.05.2023 у справі №260/1851/22, від 18.01.2024 у справі №280/6033/22 та від 01.10.2024 у справі № 160/10728/23.
Позивач у позові вказує, що " ІНФОРМАЦІЯ_13 видав ОСОБА_1 довідку № 1/1339 від 24.04.2025 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації до 30 червня 2025 року. Водночас станом на дату видання наказу про його призов (24.08.2025 року) навчальний рік у ліцеї тривав, а ОСОБА_1 продовжував виконувати свої посадові обов`язки педагогічного працівника. Таким чином, орган призову, видаючи наказ від 24.08.2025 про призов ОСОБА_1 на військову службу, не врахував: чинність та діючу підставу відстрочки, визначеної законом та підтвердженої відповідними документами; факт роботи позивача педагогічним працівником у закладі загальної середньої освіти з навантаженням понад 0,75 ставки за основним місцем роботи; гарантії, надані ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»."
Отже, ОСОБА_1 після 30.06.2025 (кінцева дата відстрочки, вказана у довідці ІНФОРМАЦІЯ_14 від 24.04.2025 №1/1339) не подавав заяву про оформлення довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з відповідними підтверджуючими документами, оскільки вважав, що оскільки навчальний рік тривав, а тому і чиннінною та діючою є підстава відстрочки.
Вказана обставина позивачем не заперечується.
Однак, у довідці ІНФОРМАЦІЯ_14 від 24.04.2025 №1/1339 було чітко вказано, що ОСОБА_1 має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на строк до 30 червня 2025 року.
З огляду на зазначене, суд висновує, що на момент прийняття наказу від 24.08.2025 №508 щодо призову на військову службу під час загальної мобілізації, позивач можливістю реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та оформлення його у відповідний спосіб не скористався: заяву про надання відстрочки від призову на військову службу не подавав. У зв`язку з цим, позивач правомірно був включений до списків осіб, які підлягають призову на військову службу, відтак відсутні підстави для скасування оспорюваного наказу.
Суд також зауважує, що наявність у позивача, на його переконання, права на відстрочку не є безумовним свідченням того, що таке право особою буде реалізовано.
Щодо доводів позивача про те, що обов`язок перевірки наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації покладено на відповідача, суд зазначає, що право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації кореспондується з обов`язком військовозобов`язаного дотримуватися правил військового обліку. Натомість, фактичні обставини справи та правове регулювання спірних правовідносин дозволяють суду зробити висновок, що ОСОБА_1 не скористався можливістю реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та оформлення його у відповідний спосіб.
При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та звільнення з військової служби під час мобілізації є різними поняттями і ґрунтуються на положеннях різних інститутів військового права.
Відповідно до приписів Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 року №280, зарахування до списків особового складу військової частини прибулого особового складу здійснюється наказом по стройовій частині у день їх прибуття до військової частини. Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини для військовослужбовців є іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.
Відповідно до абзацу 10 пункту «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, формування команд поповнення та їх відправлення із збірних пунктів територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки областей до військових частин покладено на районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
У матеріалах справи відсутні докази того, що на момент прийняття оскаржуваних наказів позивач не підлягав призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з наявністю відстрочки, оформленою у встановленому порядку, а тому у ІНФОРМАЦІЯ_15 не було законодавчо визначених підстав для нездійснення призову позивача для проходження військової служби під час мобілізації, а у військової частини НОМЕР_1 - для незарахування позивача до списків особового складу військової частини.
Окрім того, пунктом 19 частини 1 статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №2-зп від 23.06.1997 р. у справі №3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».
У пункті 5 рішення Конституційного Суду України №9-рп/2008 від 22.04.2008 у справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.
Відповідно до приписів пунктів 4-7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р., громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.
Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом №2232-XII. Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Частина 3 статті 24 Закону №2232-XII передбачає, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
З наведеного суд дійшов до висновку, що оскаржувані накази є актами індивідуальної дії, тобто актами одноразового застосування, станом на час вирішення справи такі вичерпали свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби. Після видання спірних наказів виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-XII та Положенням №1153/2008. Даними актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказів про призов.
У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.05.2021 у справі №9901/286/19, від 08.09.2021 у справі №816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14.07.2021 у справі №9901/96/21, від 27.10.2022 у справі №П/9901/97/21).
Окрім цього, слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 05.02.2025 у справі №160/2592/23 наголосив, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.
За таких обставин суд зазначає, що скасування після їх реалізації та вичерпання своєї дії оскаржуваних позивачем актів індивідуальної дії про його призов та призначення до військової частини порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності, при тому, що порушення порядку призову позивача на військову службу за мобілізацією не встановлено.
Суд вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи встановлені судом обставини, що підтверджуються належними доказами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
При цьому, позивач не позбавлений права звернутися з рапортом про звільнення з військової служби за наявності підстав, передбачених статтею 26 Закону №2232-XII, надавши належним чином оформлені документи, що підтверджують його право на звільнення.
Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 01.10.2024 в справі №200/4189/22.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи встановлені судом обставини, що підтверджуються належними доказами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання наказу протиправним, зобов`язання вчинити дії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук

17.02.26