С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
вул. Максима Кривоноса, 25, м. Київ, 03037; тел. (044) 298-59-37
вул. Грушецька, 1, м. Київ, 03113; тел.: (044) 298-59-52
e-mail: inbox@sl.ki.court.gov.ua, web: https://sl.ki.court.gov.ua
код ЄДРПОУ: 02896762
___________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/11729/26
В справі 761/18507/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина
14 квітня 2026 року в місті Києві
Солом`янський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді Коробенка С.В.
за участю секретаря судового засідання Левіцької Н.О.,
представника Позивачки - ОСОБА_2,

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання дій неправомірними та зобов`язання здійснити перерахунок.

ІІ. Описова частина
Позовна заява ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії надійшла до Шевченківського районного суду м. Києва 17.05.2024.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2024 справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.07.2024 у справі відкрите спрощене позовне провадження.

Позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що є власницею житлової квартири АДРЕСА_1 . Постачальником центрального опалення та гарячого водопостачання у зазначеній квартирі є КП «Київтеплоенерго», особовий рахунок НОМЕР_1 . Квартира за власні кошти Позивачки була обладнана приладом обліку теплової енергії, заводський номер 54894111. Чергова повірка приладу обліку відбулась 25.07.2023, організація, що проводила повірку - ДП «Укрметртестстандарт».
Позивачка стверджує, що з липня 2021 року за зазначеним особовим рахунком утворилась заборгованість у розмірі 19.710,38 грн, яка обумовлена тим, що нарахування суми до сплати за централізоване опалення здійснювалось без урахування показників лічильника у квартирі. У зв`язку з цим Позивачка направила Відповідачу письмову заяву про здійснення перерахунку заборгованості з урахуванням показань вузла розподільного обліку, проте обґрунтованої відповіді не отримала, а нарахування продовжувались без урахування показників лічильника.
Посилаючись на положення Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Закону України «Про теплопостачання», Порядку визначення технічної можливості встановлення вузлів розподільного обліку теплової енергії та економічної доцільності встановлення приладів-розподілювачів теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2018 року № 829, Позивачка вважає, що дії Відповідача щодо нарахування плати за централізоване опалення без урахування показників встановленого в квартирі лічильника є неправомірними.
На підставі викладеного, Позивачка просила суд: визнати неправомірними дії Відповідача щодо нарахування в опалювальних сезонах 2021-2022, 2022-2023, 2023-2024 років належних до сплати сум за централізоване опалення квартири; зобов`язати Відповідача здійснити перерахунок в зазначених опалювальних сезонах належних до сплати сум за централізоване опалення з урахуванням показань вузла розподільного обліку тепла, що встановлений у квартирі; стягнути з Відповідача судові витрати - судовий збір у розмірі 1.211,20 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 8.300,00 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначав, що з 01.05.2018 КП «Київтеплоенерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення на підставі Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27.09.2001 та рішення Київської міської ради від 24.04.2018 № 517/4581. Послуги з централізованого опалення надаються Позивачці на підставі публічного договору приєднання, оголошення про який було розміщено в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 № 34 (5085).
Відповідач посилався на те, що відповідно до пункту 12 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 3 частини 2 статті 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обов`язок передавати показання вузла розподільного обліку теплової енергії покладено саме на споживача. Оскільки Позивачка систематично не надавала показники вузла розподільного обліку, Відповідач здійснював нарахування за нормами споживання відповідно до пункту 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830.
Окремо Відповідач зазначав, що обраний Позивачкою спосіб захисту у вигляді зобов`язання здійснити перерахунок не передбачений ні статтею 16 Цивільного кодексу України, ні іншими законами, а тому є неефективним. Посилався на постанову Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, постанови Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 234/18252/18 та від 13 травня 2020 року у справі № 344/16988/14-ц. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У відповіді на відзив Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог. Посилалась на положення Закону України «Про захист прав споживачів», статті 32 Закону України «Про теплопостачання», згідно якої у разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду. Зазначала, що за наявності у квартирі засобу обліку теплопостачання оплата за надані послуги має здійснюватися згідно з показаннями такого засобу, посилалась на постанову Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі №759/23657/20.

У запереченнях Відповідач додатково зазначав, що відповідно до підпункту 13 пункту 22 договору приєднання, розробленого на основі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, повірка приладу обліку є обов`язком споживача та здійснюється за його рахунок. Звертав увагу, що предметом спору є послуга з постачання теплової енергії, тоді як Позивачка переважно посилається на норми, що регулюють постачання гарячої та холодної води. Наголошував, що мешканці будинку, у тому числі Позивачка, не звільняються від сплати за обігрів місць загального користування.

У судовому засіданні представник Позивачки - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Зазначила, що Відповідач у березні 2023 року здійснив коригування на суму 6.433,68 грн, проте так і не спромігся надати розумних пояснень щодо причин нарахування такої суми. Так само щодо будь-яких інших коригувань, які здійснюються Відповідачем, у Позивачки відсутня будь-яка інформація щодо їх структури та причин.
Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Враховуючи неявку представника Відповідача та відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд за згодою представника Позивачки вирішив справу за наявними у ній доказами.

ІІІ. Мотивувальна частина
Заслухавши пояснення представника Позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, Позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 , на яку Відповідачем - Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - відкрито особовий рахунок НОМЕР_1 для нарахування плати за послугу з постачання теплової енергії. Опалювальна площа квартири становить 103,5 кв. м, у квартирі встановлено квартирний лічильник теплової енергії заводський номер 54894111.
Між сторонами існують правовідносини з надання комунальної послуги з постачання теплової енергії на підставі публічного договору приєднання, що розроблений на основі типового договору. Цей факт сторонами по суті не оспорюється, спір між сторонами зводиться виключно до правомірності нарахування Відповідачем плати за послугу та правильності здійснення коригувань нарахованих сум.

Суд звертає увагу, що відповідно до частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Тобто, суд при ухваленні рішення зв`язаний предметом і підставами позову та не може виходити за межі заявлених позовних вимог.

Аналізуючи першу позовну вимогу - про визнання неправомірними дій Відповідача щодо нарахування в опалювальних сезонах 2021-2022, 2022-2023, 2023-2024 років належних до сплати сум за централізоване опалення - суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно з частиною 1 статті 30 цього ж Закону, плата за комунальну послугу, що нараховується за умови встановлення виконавцем такої послуги відповідно до законодавства, договору, повинна включати: 1) плату за послугу в розмірі, що визначається відповідно до встановлених цін/тарифів та обсягу спожитих послуг; 2) плату за абонентське обслуговування у розмірі, що визначається з урахуванням законодавства; 3) плату за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної комунальної послуги (у разі укладення індивідуального договору з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем).
Стаття 32 Закону України «Про теплопостачання» визначає, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Таким чином, право виконавця комунальної послуги нараховувати споживачу плату за надану комунальну послугу прямо передбачене законодавством та є невід`ємною складовою договірних правовідносин між виконавцем послуги та споживачем. Сам по собі факт нарахування плати за комунальну послугу не може бути визнаний неправомірним, оскільки таке нарахування відповідає природі господарських відносин з постачання теплової енергії та прямо передбачене вищенаведеними нормами.
Інша річ - правильність такого нарахування, тобто застосування правильної методики (за показаннями засобу обліку чи за нормами споживання), правильність здійснених коригувань тощо. Однак Позивачка не оспорює правильність нарахування у конкретних розмірах, а ставить питання про неправомірність дій Відповідача саме щодо самого факту здійснення нарахувань без урахування показників лічильника.
За таких обставин вимога про визнання неправомірними самого факту нарахування Відповідачем плати за централізоване опалення не може бути задоволена, оскільки право здійснювати такі нарахування прямо передбачено законодавством.

Аналізуючи другу позовну вимогу - про зобов`язання Відповідача здійснити перерахунок належних до сплати сум за централізоване опалення з урахуванням показань вузла розподільного обліку тепла - суд виходить з наступного.
Згідно з матеріалами справи, у тому числі наданого Відповідачем розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення станом на 01.12.2024 за особовим рахунком Позивачки, вбачається, що Відповідач здійснював коригування нарахованих сум за результатами зняття контрольних показань з вузла розподільного обліку теплової енергії.
Зокрема, в матеріалах справи містяться копії актів зняття контрольних показань з вузла розподільного обліку теплової енергії для потреб опалення окремого приміщення в квартирі Позивачки - акт № 10032 від 25.07.2023 та акт № 12365 від 30.04.2024.
Аналіз наданого Відповідачем Розрахунку заборгованості (таблиця, додаток до відзиву, а.с. 66) свідчить, що на зворотному аркуші в стовпчику 6 «Коригування, грн з ПДВ» зазначено, що в липні 2023 року здійснено коригування на суму 497,98 грн (за результатами зняття показань 25.07.2023), а в квітні 2024 року - коригування на суму -460,59 грн (за результатами зняття показань 30.04.2024).
Таким чином, з наданих Відповідачем доказів вбачається, що безпосередньо перед поданням Позивачкою позову Відповідач вже здійснив перерахунок (коригування) її заборгованості з урахуванням фактичних показників, зафіксованих у актах зняття контрольних показань.
За таких обставин, на момент звернення Позивачки до суду з цими вимогами - такий перерахунок (коригування) вже здійснений Відповідачем. Підстав для судового втручання у вигляді зобов`язання Відповідача вчинити дії, які він уже фактично вчинив, немає.
Водночас, якщо Позивачка не погоджується з правильністю здійснених Відповідачем коригувань, з їх розміром чи методикою розрахунку, то такі питання можуть бути предметом самостійного спору, у тому числі заперечень проти позову Відповідача про стягнення заборгованості, де Позивачка матиме можливість надати свій контррозрахунок та доводити неправильність здійснених нарахувань і коригувань.

Окрім зазначеного, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне щодо ефективності обраного Позивачкою способу захисту.
Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц (провадження № 61-909св17) сформульовано правову позицію, відповідно до якої оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, чинним законодавством як спосіб захисту не передбачене; споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів.
Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 234/18252/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц та постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 344/16988/14-ц.
Згідно з частиною 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застосовуючи наведені правові позиції до спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що такий спосіб захисту, як зобов`язання виконавця комунальної послуги здійснити перерахунок плати за послугу, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права. Рахунки на оплату послуги, які виставляє виконавець комунальних послуг, фактично є претензією та не свідчать про порушення прав споживачів, а є підставою для подальшого звернення виконавця послуг з відповідним позовом до суду про стягнення заборгованості.
У межах такого спору про стягнення заборгованості споживач має повну можливість заперечувати проти заявлених сум, надавати свій контррозрахунок, посилатися на показання приладів обліку та доводити неправильність нарахувань. Саме така процесуальна форма захисту прав споживача є ефективною та такою, що відповідає природі спірних правовідносин.
Натомість самостійний позов про зобов`язання виконавця здійснити перерахунок не призводить до ефективного поновлення прав споживача, оскільки навіть у разі його задоволення спір між сторонами щодо правильності нарахованих сум остаточно не вирішується - виконавець може здійснити перерахунок у такому ж розмірі, з яким споживач не погоджується, що знову спричинить новий спір.

За результатами розгляду справи суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на наступне: по-перше, сам факт нарахування Відповідачем плати за комунальну послугу прямо передбачений законодавством та не може бути визнаний неправомірним; по-друге, Відповідач вже здійснив коригування нарахованих Позивачці сум за результатами зняття контрольних показань з вузла розподільного обліку, у зв`язку з чим відсутні підстави для зобов`язання його вчинити вже вчинені дії; по-третє, обраний Позивачкою спосіб захисту у вигляді зобов`язання здійснити перерахунок не є ефективним способом захисту відповідно до сталої правової позиції Верховного Суду.
При цьому суд наголошує, що відмова в задоволенні цього позову не позбавляє Позивачку права заперечувати проти нарахованих Відповідачем сум у разі звернення останнього до суду з позовом про стягнення заборгованості, надавати свій контррозрахунок з урахуванням показань вузла розподільного обліку та доводити правильність такого розрахунку у відповідному провадженні.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні позову відмовлено, понесені Позивачкою судові витрати, у тому числі судовий збір та витрати на правничу допомогу, відшкодуванню за рахунок Відповідача не підлягають.

IV. Резолютивна частина
Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, суд вирішив:
1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання дій неправомірними та зобов`язання здійснити перерахунок - відмовити в повному обсязі.
2. Судові витрати покласти на Позивачку ОСОБА_1 .
3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
4. Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;
Відповідач: Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», адреса: м. Київ, пл. Івана Франка, 5, код ЄДРПОУ: 40538421.

Суддя: