Провадження номер № 2/0186/472/26 
Справа № 186/2538/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2026 року м.Шахтарське.
Шахтарський міський суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого - судді Янжули С.А.
при секретарі - Лиман Н.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в місті Шахтарському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,
ВСТАНОВИВ:
05 грудня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Шахтарського міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.
В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона та відповідач по справі є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина постійно проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою зі школи №01-17/210 від 05 листопада 2025 року. Відповідач не бере жодної участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, не цікавиться її здоров`ям, навчанням, емоційним станом, життєвими умовами чи безпекою, не телефонує, не вітає зі святами та не підтримує навіть елементарного людського контакту. Протягом тривалого часу він повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, фактично залишивши дитину без будь-якої моральної чи фізичної підтримки. Усі питання, пов`язані з вихованням, розвитком, навчанням, лікуванням і забезпеченням дитини всім необхідним, лежать виключно на позивачу, як на єдиному залученому та відповідальному батькові. Попри те, що відповідач сплачує аліменти, їх розмір є формальним і абсолютно не відповідає реальним потребам дитини, які в умовах воєнного стану, інфляції, зростання цін та постійних ризиків для здоров`я і безпеки лише збільшуються. Суми, які він переказує, є лише частковою компенсацією найнеобхіднішого, тоді як фактичні витрати на дитину шкільного віку в Україні суттєво перевищують цей мінімум. Дитина потребує не лише базового харчування й одягу, а й лікування, навчальних матеріалів, засобів безпеки, техніки для навчання, психологічної підтримки, розвитку, спілкування та стабільності, - усього того, що формує повноцінне дитинство. У той час, як вона змушена забезпечувати всі ці потреби самостійно, відповідач проживає у мирній, стабільній країні Європейського Союзу, має легальний дохід і доступ до всіх умов для нормального життя, але при цьому не виявляє жодного інтересу до життя власної дитини і обмежується мінімальною фінансовою участю. Така пасивність і байдужість є додатковим свідченням того, що лише судове втручання може забезпечити справедливий розподіл витрат на дитину та захистити її найкращі інтереси.
Їй достеменно відомо, що відповідач проживає за межами України, на території Чеської Республіки. Його останній виїзд з України зафіксовано 12 січня 2022 року о 02:49. Крім того, у нього наявна чинна віза типу DV_R від 11 березня 2025 року, яка надає право на офіційне працевлаштування, легальне проживання та отримання доходів у Чехії. Законодавство цієї держави передбачає видачу такого типу віз лише особам, що мають підтверджену фінансову стабільність та достатній рівень матеріального забезпечення. Це свідчить про здатність відповідача брати участь у додаткових витратах на дитину понад сплачувані аліменти. Упродовж трьох місяців 2022 року відповідач здійснював добровільні перекази на утримання дитини у розмірі 500 доларів США, що підтверджується банківськими квитанціями. Разовість і короткостроковість таких платежів свідчить про те, що відповідач мав реальну фінансову можливість брати участь в утриманні дитини у більшому обсязі, однак не продовжив їх у подальшому та самоусунувся від участі у додаткових витратах. Навіть з урахуванням того, що відповідач протягом лише трьох місяців здійснював добровільні перекази у розмірі 500 доларів США, ці кошти були разовими, нетривалими й не мали системного характеру. Такі платежі давно припинилися і жодним чином не покривали реальних щоденних і довгострокових витрат на дитину. Усі необхідні та обов`язкові додаткові витрати: на лікування, оздоровлення, навчання, розвиток і забезпечення належних умов життя, упродовж всього часу несе позивач самостійно, без будь-якої участі відповідача. У межах попередніх судових проваджень щодо визначення аліментів, точні дані про місце проживання та фінансовий стан відповідача їй не були відомі. Це унеможливлювало об`єктивну оцінку його платоспроможності та, відповідно, визначення реальної частки його участі в утриманні дитини. Лише згодом стало відомо про його постійне проживання на території Чеської Республіки та наявність чинної візи типу DV_R від 11 березня 2025 року, що підтверджує стабільний легальний дохід і фінансову спроможність. 
У 2023–2025 роках вона несе значні додаткові витрати на дитину, пов`язані з її лікуванням, оздоровленням, розвитком, навчанням та забезпеченням необхідних умов для повсякденного життя. Усі ці витрати є обґрунтованими, документально підтвердженими та здійсненими виключно в інтересах дитини. Відповідач, маючи реальні можливості, не брав участі у їх фінансуванні, що фактично переклало весь тягар утримання на позивача. Зазначені обставини підтверджують, що відповідач мав і має стабільне джерело доходу та фінансову можливість брати участь у додаткових витратах на дитину, проте свідомо не здійснює цього, що є підставою для їх судового стягнення відповідно до статті 185 Сімейного кодексу України. 
Витрати, наведені у таблиці Розрахунок додаткових витрат на дитину за 2023–2025 роки, яка є додатком до позовної заяви (оздоровлення дитини на морі та у спортивному таборі, медичне лікування й обстеження, придбання засобів зв`язку та техніки для дистанційного навчання, оплату освітніх програм, репетитора, спортивної секції, а також витрати на підтримання емоційного та соціального розвитку дитини), є додатковими витратами на дитину. Вони прямо зумовлені особливими обставинами її життя в умовах воєнного стану в Україні, постійного зростання цін і підвищених ризиків для здоров`я та безпеки, тоді як батько дитини проживає у мирній країні, має стабільний дохід і об`єктивну можливість брати участь у таких витратах, але цього не робить. У зв`язку з цим, вона змушена була самостійно нести зазначені нижче додаткові витрати, які підлягають компенсації з боку відповідача. Усі заявлені витрати належать до додаткових у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України, оскільки вони викликані особливими обставинами, пов`язаними з необхідністю збереження здоров`я, розвитку, безпеки та належного виховання дитини в умовах воєнного стану та постійного зростання вартості товарів і послуг в Україні. Дитина проживає з нею в державі, де щодня існують ризики, економічна нестабільність, зростання цін та психологічний тиск. У той час відповідач проживає у безпечній країні Європейського Союзу, має стабільний дохід, спокійні умови життя та працевлаштування, але не виявляє жодного інтересу до потреб дитини і не бере участі в їх задоволенні. Оздоровлення дитини на морі, у тому числі поїздка до Болгарії та транспорт до місця відпочинку, було здійснене виключно задля покращення фізичного стану дитини. Перебування біля моря в умовах хронічного стресу, повітряних тривог та постійної психологічної напруги є не розважальною поїздкою, а необхідним профілактичним заходом, що відповідає найкращим інтересам дитини. Такі витрати закономірно визнаються судами України як додаткові, спрямовані на оздоровлення та відновлення. Поїздка до спортивного табору «Бері Ленд» також є важливою складовою фізичного розвитку дитини. У воєнний час доступ до спортивних секцій та регулярних фізичних активностей обмежений, тому такі короткострокові оздоровчо-спортивні програми мають особливе значення для зміцнення здоров`я та соціалізації дитини. Ці витрати не можуть вважатися надмірними чи необґрунтованими, вони прямо відповідають потребам віку та медичним рекомендаціям. Витрати на лікування, аналізи та медичні обстеження упродовж 2023–2025 років є необхідними та невід`ємними, оскільки дитина потребує регулярного медичного контролю. Умови воєнного стану створюють додаткові ризики: підвищений рівень стресу, ослаблення імунітету, порушення режиму, часті зміни навчального формату та загального способу життя. Крім того, ціни на медикаменти й медичні послуги в Україні за останні роки зросли до неспівмірно високого рівня, що істотно збільшує фінансове навантаження на батьків. Дитина шкільного віку проходить активну соціальну адаптацію, контактує з великою кількістю дітей і тому хворіє часто та періодично потребує лікування, обстежень, консультацій спеціалістів і придбання відповідних медикаментів. Усі понесені витрати підтверджені документально і є необхідними для підтримання здоров`я, нормального розвитку та безперервного навчання дитини. Придбання планшета та мобільного телефону є витратами, безпосередньо пов`язаними з безпекою та навчанням дитини. Через часті тривоги, періодичні дистанційні уроки та необхідність оперативного зв`язку між дитиною і матір`ю, ці покупки є не розкішшю, а засобами забезпечення освіти та безпеки. Телефон був придбаний для можливості контакту з дитиною в умовах війни, що є очевидною та нагальною потребою. Витрати на навчальні зошити програми «Інтелект України», підручники та оплату репетитора з англійської мови - є освітніми витратами, спрямованими на розвиток інтелектуальних здібностей дитини. Система освіти в Україні значною мірою змінилася, частково перейшла в онлайн-формат і потребує додаткових вкладень для забезпечення якісного навчального процесу. Репетиторство не є надмірністю, це вимушена міра для підтримання рівня знань дитини, яка навчається в нестабільних умовах. Іграшки та подарунки до свят протягом 2023–2025 років також належать до необхідних витрат, оскільки вони спрямовані на емоційний, психологічний та соціальний розвиток дитини. Святкові ритуали формують відчуття стабільності, любові та підтримки, які особливо важливі в умовах війни, коли діти переживають підвищений рівень тривожності, страхів та нестабільності. Збереження позитивних емоцій, відчуття свята і турботи є невід`ємною складовою психологічного благополуччя. При цьому, протягом усього періоду своєї відсутності та повного неспілкування з дитиною відповідач жодного разу не надіслав йому подарунка, не привітав зі святами і не виявив жодної участі в її емоційному житті. Усі витрати на підтримання святкових традицій, створення дитині відчуття радості та стабільності вона несе самостійно, оскільки дитина не отримує від батька жодного знаку уваги чи участі у важливих для неї моментах. Оплата спортивної секції з плавання є витратою, що прямо відповідає потребі дитини у фізичному розвитку та зміцненні здоров`я. Доступ до спорту в умовах воєнного стану обмежений, і будь-які можливості підтримувати фізичну форму дитини є необхідними та соціально корисними. 
Просить суд стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 106 325,48 гривень.
Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовільнити.
Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи в їх відсутність та відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки відповідач виявляє постійне бажання брати участь у вихованні своєї дитини, підтримувати з ним належний психологічний та емоційний зв`язок, а також здійснює всі можливі та від нього дії для спілкування з дитиною. Однак, позивачка перешкоджає такому спілкуванню, умисно обмежує контакти дитини з батьком, змінює контактні номери телефонів, встановлює заборону на спілкування дитини з батьком. Такі дії позивачки фактично позбавляють відповідача можливості реалізовувати свої батьківські права, суперечать принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, а також не відповідають найкращим інтересам дитини, яка має право на регулярне та безперешкодне спілкування з обома батьками. 
Позивач у позові зазначає, що у той час, як вона змушена забезпечувати всі ці потреби самостійно, відповідач проживає у мирній, стабільній країні Європейського Союзу, має легальний дохід і доступ до всіх умов для нормального життя, але при цьому не виявляє жодного інтересу до життя власної дитини і обмежується мінімальною фінансовою участю. З даним твердженням відповідач абсолютно не погоджується, адже у Петропавлівському відділі державної виконавчої служби у Синельниківському районі Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження №73189686 з примусового виконання судового наказу по справі №186/1334/23 від 13 вересня 2023 року, виданого Першотравенським міським судом Дніпропетровської області про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , що підтверджується листом відповіддю від 03 лютого 2026 року за №8080. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від по ВП № 73189686 від 01 лютого 2026 року ОСОБА_2 щомісячно сплачує аліменти ОСОБА_1 на утримання сина сторін ОСОБА_3 у розмірі біля 7 000 грн. При цьому, Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років встановлено у розмірі 3 512 грн. на місяць. Тобто, відповідач сплачує аліменти, розмір яких становить подвійний прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років. 
Також, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). А тому, зі своєї сторони, позивачка теж має щомісячно витрачати особисті кошти на утримання дитини біля 7 000 грн. Отже, щомісячне фінансування дитини (по аліментах) ОСОБА_3 , з урахуванням рівності обов`язку батьків, становить 14 000 гривень.
У позовній заяві немає жодного обґрунтування з належними письмовими доказами того, що аліментні платежі не покривають витрат на лікування, оздоровлення, навчання та розвиток дитини, і що саме ці витрати є додатковими (окремими від аліментів). Також, з матеріалів позовної заяви не вбачається, що вказані витрати викликані особливими обставинами, зумовлені особливою схильністю дитини до навчання та пов`язані з розвитком певних здібностей дитини. Зазначені витрати покриваються коштами, які отримує одержувач аліментів. 
З позовної заяви не можна встановити які додаткові суми витрачені і на що саме, лише хаотично підгружені якісь квитанції та не підписані договори. Позивач на 4 сторінці позовної заяви вказувала, що, з огляду на зазначені підходи судової практики та зміст статті 185 СК України, витрати, наведені у таблиці Розрахунок додаткових витрат на дитину за 2023–2025 роки, яка є додатком до позовної заяви. Однак, жодної таблиці не було долучено до позовної заяви. А ст. 185 СК України вказує на участь батьків у додаткових витратах на дитину: 1. Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). 2. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. 
Щодо стягнення витрат поїздки у Болгарію та до спортивного табору «Бері Ленд» зазначає, що дані витрати не відносяться до додаткових витрат, які викликані особливими обставинами, оскільки в даному випадку доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, можуть бути: висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво) та свідчать про необхідність додаткових витрат в даному випадку на курортне лікування. Позивачем не надано доказів, що необхідність перебування дитини на морі або в горах призначалось лікарями. Окрім іншого, договір №30617 на туристичне обслуговування від 17 січня 2024 року та договір публічної оферти 2025 на надання путівки на перебування (відпочинок) дитини в наметовому містечку від 2025 року не є належними доказами, адже вони є не підписаними. При цьому, звертає увагу на судову практику, в якій зазначено, що не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат одного із батьків оздоровлення на базі відпочинку без надання доказів наявності потреби в такому відпочинку, викликаної хронічною хворобою, лікуванням, у зв`язку з чим, суд не може віднести до додаткових витрат (постанова Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 720/1119/17 (провадження № 61-3891св18). 
Щодо стягнення витрат на лікування, аналізи та медичні обстеження зазначає, що відповідно до Постанови КМУ від 25 квітня 2018 року №410 «Про договори про медичне обслуговування населення за програмою медичної гарантії» та Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» закладами охорони здоров`я укладаються договори з Національною службою здоров`я України для забезпечення доступу до якісного та безоплатного лікування, в тому числі стоматологічного. Програма державних гарантій медичного обслуговування населення, відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» це програма, що визначає перелік та обсяг медичних послуг, медичних виробів та лікарських засобів, повну оплату надання яких пацієнтам держава гарантує за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з тарифом, для профілактики, діагностики, лікування та реабілітації у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами. Відповідно до ст. 35-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» пацієнт має право обирати лікаря, який надає первинну медичну допомогу, у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я Як вбачається з долучених до заяви документів, вказані медичні огляди та медичні маніпуляції проводилися в приватних медичних центрах. Разом з тим, відповідач вважає, що отримання позивачем платних консультацій та інших платних медичних послуг у комерційних медичних закладах не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, оскільки позивачем не доведено, що здійснені ним витрати в цій частині є крайньою необхідністю чи обумовлені особливими обставинами в розумінні положень статті 185 СК України. Позивач могла скористатися безоплатним отриманням у державних або комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги, гарантованої державою, оскільки протилежного нею не доведено, однак на свій розсуд (без попереднього погодження із відповідачем) обрала надання дитині саме платних медичних послуг. При цьому, доказів того, що отримати зазначені ОСОБА_1 медичні послуги не вбачалось можливим та провести їх закладами охорони здоров`я за рахунок коштів Державного бюджету України, позивачем також не надано. 
У позовній заяві ОСОБА_1 вказує щодо стягнення витрат з ОСОБА_2 на придбання сину сторін планшета та мобільного телефону для дистанційного навчання. На підтвердження чого, нею було долучено дві квитанції із магазину COMFY, однак, з даних квитанцій неможливо встановити, хто є покупцем і що саме ці товари були куплені для ОСОБА_3 . Так, у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі №520/12681/17, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у стягненні додаткових витрат на дитину, Верховний Суд зазначив, що, встановивши, що придбання планшета не може вважатися додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачкою позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення. Крім цього, у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 201/15248/16-ц Верховний Суд зазначив, що навчання дитини в приватній школі за бажанням одного з батьків; придбання музичного інструменту без надання доказів, що придбання інструменту, спрямовано на розвиток здібностей дитини (наприклад, навчання в музичній школі, досягнення в музиці) і не є способом забезпечення дозвілля; оздоблення кімнати дитини та придбання меблів не є особливими обставинами, які тягнуть покладення на іншого з батьків додаткових витрат. Таким чином, придбання телефону та планшета, як вказано у позові, необхідних для навчання дитини, необхідно трактувати як добровільне волевиявлення одного із батьків, у даному випадку матері, та є таким, що не пов`язане з особливими обставинами, які потребують додаткових витрат, обрано позивачем на власний розсуд, без погодження із відповідачем. 
Щодо стягнення витрат з оплати по спортивній секції з плавання зазначає, що договір про надання додаткових освітніх послуг № __ від ___ є незаповненим та не підписаним сторонами; зі змісту позову та незаповненого договору не вбачається, що ОСОБА_3 професійно займається плаванням, має високі досягнення у плаванні чи має якусь особливу схильність до вказаного виду спорту. Та як вже вище зазначалося, витрати на відвідування секцій, позашкільних закладів, купівля технічних пристроїв, не є додатковими витратами у розумінні вимог СК України та охоплюються розміром аліментів, що стягуються з одного з батьків на утримання дитини. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові КЦС ВС від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19. 
Щодо стягнення витрат на оплату послуг репетиторів з вивчення англійської мови, оплата курсів з англійської мови, покупки підручників для навчання, то такі витрати не відносяться до додаткових, які визначені ст. 185 СК України, оскільки вони не пов`язані з розвитком здібностей дитини, а є витратами необхідними для загального розвитку дитини та забезпечення її повсякденних потреб. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладені у постанові № 761/27222/20 від 29.04.2022 року. 
Щодо стягнення витрат на покупку іграшок та подарунків до свят, зазначає, що вони не є додатковими витратами, адже не пов`язані з розвитком здібностей дитини, про що вже зазначалося вище. 
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №607/12170/20, виходячи з аналізу статті 185 Сімейного кодексу України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Звертає увагу, що дані витрати витрачалися з урахуванням думки лише самої позивачки, відповідач згоду на придбання техніки, іграшок, поїздку на море, відвідування гуртків і т.п., згоди не надавав, також, про дані витрати його заздалегідь ніхто не повідомляв, не кажучи вже про врахування його думки. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами понесення ним додаткових витрат на дитину, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку сина наявних у нього здібностей, талантів, або у зв`язку його хронічною хворобою, у зв`язку із наведеним, сторона відповідача прийшла до переконання про те, що у задоволенні позову слід відмовити. 
Відповідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1.1. договору про надання правової допомоги від 28 січня 2026 року адвокат (Герасимчук О.О.) зобов`язується надавати Клієнту ( ОСОБА_2 ) правову допомогу: професійну правничу допомогу, включаючи представництво й інші види адвокатської діяльності щодо захисту прав, свобод та інтересів Клієнта в усіх органах державної влади і місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, перед їх посадовими і службовими особами, перед фізичними особами-підприємцями і громадянами, в судах України усіх рівнів та інстанцій щодо представництва інтересів Клієнта у Шахтарському міському суді Дніпропетровської області по справі №186/2538/25 (далі – Справа), а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та інші платежі, визначені Договором. Відповідно до п. 3.1. договору про надання правової допомоги від 28 січня 2026 року, Клієнт сплачує Адвокату за надання правової допомоги гонорар в розмірі 6 000 гривень за розгляд справи в суді першої інстанції. За надання правової допомоги гонорар сплачується авансом в безготівковій формі на розрахунковий або картковий рахунок Адвоката. Відповідно до платіжної інструкції від 28 січня 2026 року, ОСОБА_2 оплатив за правову допомогу адвоката у розмірі 6 000 грн. 
Просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 гривень.
Позивач надала суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що поданий відповідачем відзив за своїм змістом не містить належних правових та фактичних доводів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, та не заперечує істотних обставин, покладених в основу позову. Аргументація відповідача побудована на підміні предмета доказування у справі, а також на вибірковому та некоректному застосуванні правових висновків Верховного Суду без урахування фактичних обставин конкретної справи та системного тлумачення норм матеріального права. По суті, відповідач не заперечує ані наявності об`єктивних потреб дитини, ані факту понесення позивачкою витрат на їх забезпечення, однак намагається звести спір до правової позиції про нібито достатність виконання аліментних зобов`язань як універсальної підстави для звільнення від участі у додаткових витратах, що прямо суперечить змісту статті 185 Сімейного кодексу України та усталеній судовій практиці. Водночас, окремі доводи відзиву фактично спрямовані на перенесення розгляду справи у площину суб`єктивних та оціночних тверджень щодо нібито перешкоджання відповідачу у спілкуванні з дитиною, які не є предметом даного спору та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Крім того, відповідач вдається до формального заперечення доказів, посилаючись на відсутність попереднього погодження кожної окремої витрати з його боку, хоча чинне сімейне законодавство не ставить право дитини на належне утримання, лікування, розвиток та безпеку в залежність від отримання згоди другого з батьків, який фактично не бере участі у повсякденному забезпеченні потреб дитини. Таким чином, відзив відповідача не спростовує ані правової підстави заявлених вимог, ані фактичних обставин, що підтверджують необхідність та обґрунтованість понесених додаткових витрат, а його доводи мають формальний характер та не можуть бути покладені судом в основу рішення у даній справі. Відповідно до статті 185 Сімейного кодексу України, додаткові витрати на дитину є самостійним і окремим видом участі батьків в утриманні дитини, який існує паралельно з обов`язком сплати аліментів і не залежить від їх розміру або факту сплати. Аліменти покликані забезпечувати базові, повсякденні потреби дитини, тоді як додаткові витрати охоплюють витрати, що виходять за межі звичайного утримання та зумовлені особливими життєвими обставинами дитини, зокрема необхідністю лікування, оздоровлення, розвитку здібностей, навчання або створення спеціальних умов для її безпеки та розвитку. Отже, сплата аліментів не «поглинає» і не замінює обов`язок участі у додаткових витратах, а посилання відповідача на виконання аліментних зобов`язань як на підставу для звільнення від таких витрат є юридично безпідставним та суперечить прямій нормі закону. Саме такий підхід є сталим та послідовним у практиці Верховного Суду. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 720/1119/17 суд прямо зазначив, що додаткові витрати на дитину за своєю правовою природою є окремим обов`язком батьків, який виникає у разі наявності відповідних обставин та не пов`язується із розміром чи фактом сплати аліментів. Верховний Суд також наголосив, що такі витрати можуть бути стягнуті як після їх фактичного понесення, так і наперед, а форма їх фінансування може бути разовою, періодичною або постійною, залежно від характеру та тривалості потреб дитини. Крім того, Верховний Суд у зазначеній та низці інших справ виходить з того, що для вирішення питання про участь у додаткових витратах суд повинен оцінювати фактичні потреби дитини, їх зв`язок з конкретними життєвими обставинами, а також майновий стан і реальну участь кожного з батьків у вихованні та забезпеченні дитини, а не обмежуватися формальним аналізом факту сплати аліментів. Таким чином, доводи відповідача, зведені до тези про те, що сплата аліментів нібито вичерпує його обов`язок щодо фінансового забезпечення дитини, є такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні статті 185 Сімейного кодексу України, не відповідають правовій позиції Верховного Суду та не можуть бути покладені судом в основу вирішення спору по суті. 
Щодо тверджень відповідача про нібито «перешкоджання у спілкуванні з дитиною», то такий підхід є юридично некоректним, оскільки предметом даного спору є визначення участі батьків у додаткових витратах на дитину, передбачених статтею 185 Сімейного кодексу України, а не вирішення питання щодо способу участі у вихованні чи порядку спілкування з дитиною, яке має інший предмет доказування та вирішується у самостійному процесуальному порядку. Навіть у разі гіпотетичного врахування таких тверджень, як характеристики поведінки сторін, доводи відповідача є голослівними та не підтвердженими належними і допустимими доказами. У відзиві містяться загальні заяви про «перешкоджання», «зміну номерів телефону» та «заборону на спілкування», однак відповідач не надав суду жодного судового рішення, звернення до органів опіки та піклування, письмових заяв, зафіксованих відмов або інших доказів, які б об`єктивно підтверджували наявність таких обставин. Крім того, матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача реальної можливості спілкування з дитиною. Контактний номер телефону позивачки є сталим протягом тривалого часу, використовувався у попередніх судових провадженнях і не змінювався.
Посилання відповідача у відзиві на розрахунок аліментів, здійснений виходячи з прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, є юридично необґрунтованим та таким, що не відповідає ані змісту судового наказу, ані вимогам сімейного законодавства України. Судовим наказом Першотравенського міського суду Дніпропетровської області у справі № 186/1334/23 від 13 вересня 2023 року на відповідача покладено обов`язок сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, а не у фіксованому мінімальному розмірі, прив`язаному до прожиткового мінімуму. Таким чином, будь-які твердження відповідача про нібито «подвійний» або «підвищений» мінімальний розмір аліментів, є свідомим відступом від змісту судового рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання. У період з 25 січня 2023 року по 11 жовтня 2025 року відповідач здійснював підприємницьку діяльність у сфері будівництва на території Словацької Республіки, що підтверджується витягом з офіційного державного реєстру індивідуальних підприємців (zivnostnik) Словацької Республіки www.zrsr.sk, який ведеться під управлінням Міністерства внутрішніх справ цієї держави та містить відомості про статус підприємця, ідентифікаційний номер (ICO), бізнес-адресу та місце проживання відповідача. https://www.zrsr.sk/Detail/HmPvyWjirbn93b1PXfTNKoglQSILyhbL4EwrUDYHONI Крім того, з березня 2025 року відповідач отримав легальний статус перебування та працевлаштування на території Чеської Республіки на підставі візи типу dv_r, що об`єктивно свідчить про наявність у нього офіційного доходу та платоспроможності. Незважаючи на це, з моменту відкриття виконавчого провадження 13 вересня 2023 року відповідач жодного разу не подав декларацію про свої доходи, хоча відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» був зобов`язаний зробити це у п`ятиденний строк. Вказаний факт підтверджується офіційною відповіддю державного виконавця. Таким чином, відсутність інформації про доходи відповідача, є наслідком виключно його власної протиправної поведінки, а не відсутності таких доходів, і не може використовуватися ним як підстава для зменшення аліментних зобов`язань або застосування мінімального розрахунку. Відповідач розпочав фактичну сплату аліментів лише у лютому 2024 року, та платіж у січні 2025 року здійснив виключно після застосування до нього заходів примусового виконання, зокрема блокування банківських рахунків. Це свідчить про відсутність у відповідача наміру добровільно виконувати свій обов`язок щодо утримання дитини. 
Доводи представника відповідача про те, що позивачка нібито не довела, що аліментні платежі «не покривають» витрати на лікування, оздоровлення, навчання та розвиток дитини, є юридично помилковими та такими, що ґрунтуються на неправильному розумінні предмета доказування у спорах про стягнення додаткових витрат на дитину. Стаття 185 Сімейного кодексу України встановлює, що додаткові витрати на дитину є самостійним видом обов`язкової участі батьків в утриманні дитини, який не входить до складу аліментів і не ставиться у залежність від того, «покривають» чи «не покривають» аліменти відповідні витрати. Отже, позиція відповідача фактично підміняє критерії, встановлені законом: у цій категорії справ підлягає доведенню не недостатність аліментів, а факт понесення витрат, їх цільове призначення, зв`язок з реальними потребами дитини та обґрунтованість/розумність таких витрат. Відповідач не надає суду жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував, що відповідні витрати не були здійснені, не були оплачені позивачкою або не були спрямовані на забезпечення здоров`я, навчання чи розвитку дитини. Заперечення відповідача ґрунтуються виключно на його власному баченні того, які витрати він вважає «необов`язковими», що не може замінювати собою правову оцінку суду та не відповідає критеріям, визначеним статтею 185 Сімейного кодексу України. Фактично позиція відповідача зводиться до загальної тези про те, що заявлені витрати мають покриватися аліментами, без доведення того, що такі витрати входять до складу базового утримання дитини або є надмірними чи необґрунтованими з урахуванням віку, стану здоров`я та умов розвитку дитини. Такий підхід є припущенням, а не доказом, і не може бути покладений судом в основу висновків у даній справі. Додатково звертає увагу суду, що подання частини доказів у систематизованому вигляді було ускладнено об`єктивними технічними причинами, зокрема перебоями електропостачання та специфікою завантаження значного обсягу матеріалів через систему «Електронний суд». Внаслідок цього, окремі підтвердні документи могли бути завантажені не в оптимальному порядку, а зведена таблиця витрат могла не відобразитися належним чином з технічних причин. Зазначене не свідчить ані про відсутність доказів, ані про недобросовісність позивачки, оскільки всі відсутні підтвердні документи подаються суду разом із цими запереченнями та у повному обсязі підтверджують факт понесення відповідних витрат і їх зв`язок з інтересами дитини. Отже, твердження відповідача про те, що заявлені витрати «покриваються аліментами», є безпідставним, не підтвердженим доказами та юридично нерелевантним для застосування статті 185 СК України. Натомість позивачкою доведено, що витрати мають реальний, системний характер, понесені в інтересах дитини та виходять за межі звичайного утримання, а тому підлягають відшкодуванню відповідачем у визначеній судом частці. 
Щодо доводів відповідача про нібито недостатність доказів та відсутність підписаних договорів. Витрати, заявлені позивачкою у позовній заяві, підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема фіскальними чеками та банківськими виписками про здійснення відповідних платежів, які безпосередньо свідчать про факт понесення витрат, їх розмір та цільове призначення. Посилання відповідача на відсутність «живих» підписів на паперових примірниках договорів є формальним та юридично неспроможним. Верховний Суд неодноразово наголошував, що у цивільному процесі докази підлягають оцінці у їх сукупності, з урахуванням змісту та фактичних обставин справи, а не формально - виключно за наявністю чи відсутністю підпису або печатки (зокрема, постанова Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 6-181цс20). Відповідно до статей 205, 207 Цивільного кодексу України правочини можуть вчинятися в електронній формі. Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» прирівнює електронний документ за юридичною силою до паперового, а Закон України «Про електронну комерцію» прямо передбачає дійсність договорів, укладених шляхом обміну електронними повідомленнями або шляхом оплати послуг/товарів через електронні сервіси. Отже, відсутність власноручного підпису на паперовому носії не свідчить про недійсність правочину, якщо факт його укладення та виконання підтверджується платіжними документами, квитанціями та банківськими виписками. Суд не має правових підстав відмовляти у врахуванні таких доказів виключно з формальних мотивів, якщо інші докази у справі підтверджують реальність правовідносин та оплату відповідних послуг. За таких обставин твердження відповідача про неможливість визначити суми або види витрат є безпідставним, оскільки кожна витрата підтверджена відповідними платіжними документами, які дозволяють встановити як її розмір, так і спрямованість на забезпечення потреб дитини. Відсутність або технічна некоректність зведеної таблиці у первинному файлі не спростовує факту понесення витрат і не нівелює доказову силу поданих платіжних документів. 
Щодо витрат на перебування дитини в умовах морського клімату та відвідування занять з плавання. У матеріалах справи наявні медичні висновки лікарів, у яких дитині прямо рекомендовано: перебування в умовах морського клімату, відвідування занять з плавання, як складову лікувальної та відновлювальної терапії для підтримки функцій жовчного міхура. Таким чином, зазначені витрати мають чітко виражений медичний та оздоровчий характер, підтверджений належними доказами, та не можуть розглядатися як звичайні витрати на відпочинок чи дозвілля. Витрати на поїздку дитини до Болгарії, а також перебування у спортивному таборі «Бері Ленд», відповідають критеріям додаткових витрат у розумінні статті 185 СК України, оскільки мають лікувально-оздоровчий та розвиваючий характер, що підтверджується медичними рекомендаціями лікарів; участю дитини у спортивних та оздоровчих програмах табору, зокрема заняттях з плавання та фізичної підготовки; фактичним понесенням витрат, що підтверджується банківськими виписками та фіскальними чеками; необхідністю забезпечення фізичного розвитку, соціалізації та психоемоційної стабільності дитини, що безпосередньо відповідає принципу найкращих інтересів дитини. Відсутність власноручного підпису на паперових примірниках договорів не може бути підставою для відмови у врахуванні зазначених витрат, оскільки факт укладення правочинів та їх виконання підтверджується належними платіжними документами. Витрати на перебування дитини поза зоною бойових дій, у середовищі, що забезпечує фізичне та психологічне відновлення, є обґрунтованими, необхідними та такими, що прямо відповідають інтересам дитини, та підлягає віднесенню до додаткових витрат у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України. Отже, зазначені витрати пов`язані не з відпочинком як таким, а з необхідністю підтримання та зміцнення стану здоров`я дитини, мають цільовий, періодичний та додатковий характер і не входять до складу звичайного утримання дитини, яке забезпечується аліментами. Вони безпосередньо відповідають вимогам статті 185 Сімейного кодексу України та підлягають врахуванню судом при визначенні участі відповідача у додаткових витратах на дитину. 
Щодо стягнення витрат на лікування, аналізи та медичні обстеження дитини. Доводи відповідача, викладені у відзиві, про відсутність підстав для стягнення витрат на лікування, аналізи та медичні обстеження дитини є юридично необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права. Посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України № 410 від 25 квітня 2018 року та Закон України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» не мають значення для правової оцінки спірних правовідносин, оскільки зазначені нормативні акти регулюють відносини у сфері фінансування медичних послуг державою та взаємодію між НСЗУ і закладами охорони здоров`я, але не регулюють сімейні правовідносини між батьками дитини та не звільняють одного з батьків від обов`язку участі у додаткових витратах відповідно до статті 185 Сімейного кодексу України. Стаття 185 СК України не містить вимоги щодо доведення «крайньої необхідності» понесених витрат, попереднього вичерпання можливостей отримання безоплатної медичної допомоги або обов`язку доведення неможливості звернення до державних чи комунальних закладів охорони здоров`я. Запровадження відповідачем таких додаткових умов не передбачене законом та є штучним обмеженням прав дитини на своєчасне та належне медичне забезпечення. Форма власності медичного закладу, у якому дитині надавалися медичні послуги, не має правового значення для вирішення питання про відшкодування додаткових витрат. Закон оцінює не статус закладу, а мету витрат - забезпечення здоров`я, своєчасного лікування та належного розвитку дитини. Твердження відповідача про можливість отримання дитиною безоплатних медичних послуг, є припущеннями та не підтверджені жодним доказом. Водночас, позивачка не зобов`язана доводити відповідачу необхідність кожної медичної консультації чи обстеження, оскільки саме вона фактично доглядає за дитиною та оперативно реагує на її реальні потреби у сфері здоров`я. За відсутності доказів існування реальної та своєчасної альтернативи безоплатному лікуванню, відповідач не виконав обов`язок доказування, а його заперечення мають формальний характер і не можуть бути підставою для відмови у стягненні додаткових витрат. Факт понесення позивачкою витрат на лікування, аналізи та медичні обстеження дитини підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема платіжними документами та медичною документацією, що підтверджує необхідність відповідних обстежень і лікування. Вказані обставини відповідачем не спростовані. У даній справі частина медичних послуг була отримана у приватних медичних закладах з огляду на те, що заклад, у якому підписано декларацію з сімейним лікарем, не забезпечував доступу до консультацій вузьких спеціалістів у необхідному обсязі та строки. Відповідач не надав суду жодного доказу того, що дитина могла отримати ці ж послуги у державному чи комунальному закладі своєчасно та без ризику для здоров`я. Посилання відповідача на відсутність його попередньої згоди на здійснення відповідних витрат є безпідставним. Відповідач фактично самоусунувся від участі у житті дитини: проживає за кордоном, за місцем реєстрації в Україні відсутній, стабільного зв`язку не підтримував, інших контактних даних або відомостей про місце перебування не надавав. За таких обставин отримання його попередньої згоди було об`єктивно неможливим, а позивачка діяла самостійно, добросовісно та виключно в інтересах дитини. 
Щодо стягнення витрат на придбання планшета та мобільного телефону для дистанційного навчання дитини. Заперечення відповідача щодо віднесення витрат на придбання планшета та мобільного телефону до додаткових витрат на дитину ґрунтуються на формальному та вибірковому тлумаченні судової практики, без урахування фактичних обставин даної справи та умов, у яких проживає і навчається дитина. Посилання відповідача на постанови Верховного Суду у справах № 520/12681/17 та № 201/15248/16-ц є непридатними для застосування до спірних правовідносин, оскільки відповідні правові висновки були сформовані в умовах мирного часу, коли освітній процес здійснювався виключно в очній формі, а діти були зобов`язані відвідувати заклади освіти особисто та не перебували в умовах постійної загрози життю і безпеці. Натомість на сьогодні, в умовах воєнного стану, освітній процес в Україні докорінно трансформувався та здійснюється у змішаному або дистанційному форматі, що об`єктивно зумовлює необхідність наявності у дитини технічних засобів для доступу до навчання та зв`язку. За таких умов, планшет і мобільний телефон перестали бути предметами добровільного побутового користування і стали обов`язковими інструментами реалізації права дитини на освіту та безпеку. Таким чином, наведена відповідачем судова практика сформована за істотно інших фактичних і соціальних обставин та не враховує зміненого контексту воєнного стану, а відтак не може автоматично застосовуватися до цієї справи. Водночас, у даній справі належними та допустимими доказами, долученими до матеріалів справи, підтверджено, що планшет та мобільний телефон були придбані для єдиної дитини сторін - ОСОБА_3 , і призначалися виключно для забезпечення її освітніх та безпекових потреб; планшет був необхідний для участі дитини у дистанційному та змішаному навчанні, яке на сьогодні є загальноприйнятою формою організації освітнього процесу в Україні в умовах воєнного стану; мобільний телефон був придбаний для забезпечення постійного зв`язку з дитиною, що є об`єктивною необхідністю з огляду на регулярні повітряні тривоги, можливі зміни місця перебування дитини, необхідність оперативної координації дій у разі небезпеки, оскільки матір дитини працює і не має можливості весь час знаходитись поруч із сином. З урахуванням збройної агресії проти України освітній процес фактично здійснюється у змішаному форматі - поєднання очного навчання, дистанційних занять та самостійної роботи онлайн. За таких умов, відсутність у дитини планшета або мобільного телефону фактично унеможливлює доступ до навчання, участь у відеоуроках, отримання навчальних матеріалів та комунікацію з педагогами, що є прямим порушенням права дитини на освіту. Твердження відповідача про те, що зазначена техніка не є необхідною, не підтверджені жодними доказами. Відповідач не довів, що дитина мала альтернативні технічні засоби для участі в освітньому процесі, що такі засоби були доступні постійно та забезпечували належний рівень навчання і безпеки. Так само не доведено, що придбана техніка використовувалася не дитиною або не за цільовим призначенням. В умовах воєнного стану засоби дистанційного зв`язку та навчання перестають бути предметами розкоші чи «побутового комфорту» і набувають статусу необхідних інструментів забезпечення базових прав дитини. За таких обставин витрати на придбання планшета та мобільного телефону не є примхою або необґрунтованим покращенням побуту, а мають чітке цільове призначення - забезпечення права дитини на освіту, підтримання постійного зв`язку та гарантування її безпеки. Вказані витрати виходять за межі звичайного утримання дитини, не покриваються аліментами та підлягають віднесенню до додаткових витрат у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України. 
Щодо витрат на спортивну секцію з плавання. Доводи відповідача щодо «непідписаного/незаповненого договору» не мають вирішального значення та не спростовують ані факту надання послуг, ані факту реального понесення позивачкою витрат на відвідування дитиною спортивної секції з плавання. У цій частині відповідач свідомо підміняє суть доказування формальними зауваженнями до оформлення документів, тоді як у справі наявні належні докази саме того, що має значення: послуги фактично надавалися, а оплата здійснювалася. Витрати підтверджуються квитанціями/платіжними документами, які прямо відображають здійснення оплати, а також документами щодо надання послуг. У цивільному процесі вирішальним є не наявність «ідеального» паперового договору з підписом, а сукупність доказів, що підтверджують реальність правовідносин та виконання зобов`язання. Формальні недоліки окремого документа не можуть нівелювати доказову силу платіжних документів і фактичного виконання. Твердження відповідача про те, що у дитини нібито «немає професійних досягнень» або «особливої схильності» до плавання, є юридично неспроможними та свідчать про нерозуміння змісту статті 185 Сімейного кодексу України. Закон не ставить участь другого з батьків у додаткових витратах у залежність від наявності спортивних розрядів, медалей або «перспектив професійного спорту». Предметом оцінки суду є інше: чи є ці витрати об`єктивно необхідними для дитини і чи пов`язані вони з її здоров`ям та розвитком. У даній справі ця необхідність підтверджена належними медичними документами: у матеріалах справи наявна медична рекомендація щодо відвідування занять з плавання як складової лікувальної/відновлювальної терапії За таких обставин відвідування секції з плавання є не «хобі на розсуд батьків», а реабілітаційним заходом, спрямованим на підтримку стану здоров`я дитини, що прямо підпадає під сферу застосування статті 185 СК України як додаткові витрати, зумовлені потребами дитини. Аргумент Відповідача про те, що ці витрати нібито «вже покриті аліментами», є стандартною, але хибною лінією захисту. Аліменти забезпечують загальне утримання дитини, тоді як витрати, пов`язані зі здоров`ям, лікуванням, оздоровленням та реабілітацією, є самостійним видом витрат та підлягають окремому розподілу між батьками на підставі статті 185 СК України. Спроба Відповідача «вмістити» лікувально-реабілітаційні витрати у рамки аліментів фактично означає перекладання на позивачку всього тягаря забезпечення здоров`я дитини, що суперечить принципу рівності батьківських обов`язків. Позиція про можливість стягнення витрат на підтримку здоров`я дитини, у тому числі на реабілітаційні заходи, незалежно від сплати аліментів, узгоджується з підходом Верховного Суду, який виходить із того, що відсутність згоди другого з батьків або його формальна незгода з «доцільністю» витрат не є підставою для відмови, якщо витрати обумовлені реальними потребами дитини та підтверджені доказами (зокрема, у постановах Верховного Суду у справах № 607/12170/20 та № 910/18036/17). Окремо слід зазначити, що дитина не зобов`язана доводити власному батькові необхідність відвідування спортивної секції, так само як і демонструвати будь-які «результати» чи «досягнення» як умову участі другого з батьків у витратах. Фізичний розвиток, формування витривалості, зміцнення здоров`я та закладання основ для повноцінного дорослого життя є природними складовими виховання дитини, а не факультативною опцією, що залежить від суб`єктивної згоди або оцінки одного з батьків. Очікування відповідача, що дитина повинна обґрунтовувати доцільність занять спортом, суперечить як змісту статті 185 Сімейного кодексу України, так і принципу найкращих інтересів дитини, оскільки перекладає на дитину тягар доведення очевидних речей - необхідності фізичного розвитку, підтримки здоров`я та формування базових навичок для подальшого життя. Отже, оплата спортивної секції з плавання у даній справі є медично обґрунтованою, реально понесеною та документально підтвердженою додатковою витратою на дитину.
Щодо стягнення витрат на додаткове навчання дитини з англійської мови Витрати на додаткові заняття та придбання підручників з англійської мови є додатковими витратами на дитину у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України, оскільки вони спрямовані не на факультативний «загальний розвиток», а на забезпечення належного рівня освіти дитини в умовах об`єктивних особливих обставин, які унеможливили засвоєння навчального матеріалу у звичайному порядку. До «особливих обставин» відносяться будь-які ситуації, які об`єктивно зумовлюють необхідність додаткових витрат для забезпечення освіти, розвитку або здоров`я дитини. У даній справі сукупність таких обставин підтверджена матеріалами справи, а саме: частими захворюваннями дитини, що призводили до систематичних пропусків занять (підтверджено медичними документами); довідкою закладу освіти про необхідність додаткових занять з англійської мови у зв`язку з неможливістю повноцінного засвоєння навчальної програми в загальному режимі; специфікою освітнього процесу в умовах воєнного стану, дистанційного та змішаного навчання, що істотно ускладнює індивідуальне опрацювання матеріалу в межах класу. За таких умов додаткові заняття з англійської мови не є проявом підвищених вимог або «покращенням освітнього рівня понад норму», а виступають компенсаційним механізмом, спрямованим на подолання об`єктивно виниклого відставання у навчанні та забезпечення дитині рівного доступу до освіти. Оплата додаткових занять та підручників з англійської мови була необхідною для забезпечення безперервності навчального процесу та належного рівня знань дитини. Зазначені витрати є співмірними з середньоринковими цінами на освітні послуги для дітей відповідного віку, не носять надмірного характеру та мають чітке цільове призначення - усунення освітнього дефіциту, спричиненого об`єктивними обставинами, що не залежали від волі позивачки або дитини. Важливо, що відповідач не надав жодного доказу існування реальної альтернативи отримання дитиною аналогічного обсягу та якості знань без понесення додаткових витрат. Формальне посилання на «безоплатну освіту» не спростовує факту, що у конкретних умовах дитина фактично не могла засвоїти навчальний матеріал у межах стандартного освітнього процесу. Таким чином, витрати на додаткові заняття та підручники з англійської мови є необхідними, обґрунтованими та такими, що прямо зумовлені особливими обставинами, у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України. Вони спрямовані на забезпечення права дитини на освіту, компенсацію пропусків навчання та формування належного рівня знань, без чого подальший розвиток дитини був би істотно ускладнений. 
Щодо стягнення витрат на придбання інструментів ігрової терапії та засобів психологічного розвантаження дитини. Заперечення відповідача проти віднесення витрат на інструменти ігрової терапії та засоби психологічного розвантаження до додаткових витрат на дитину є такими, що не ґрунтуються на законі, будуються на формальному підході та фактично ігнорують реальні умови життя дитини в період воєнного стану. Позиція відповідача зводиться до намагання представити зазначені витрати, як «побутові» або «розважальні», тоді як їх справжнє цільове призначення - підтримка психоемоційного стану дитини, зниження рівня тривожності, адаптація до стресових умов і забезпечення нормального розвитку. Додаткові витрати охоплюють витрати, спрямовані на здоров`я, розвиток здібностей, освіту, оздоровлення та інші потреби, які виходять за межі звичайного утримання й викликані обставинами, що об`єктивно потребують додаткового фінансування. Верховний Суд у постанові від 08.12.2021 у справі № 607/12170/20 звернув увагу, що особливі обставини мають бути підтверджені допустимими доказами, а оцінка здійснюється з урахуванням комплексного благополуччя дитини, зокрема психологічного, соціального та освітнього. Тобто судова практика прямо визнає, що потреби дитини мають оцінюватися не лише через призму фізичного стану, а й через необхідність забезпечення її психоемоційної стабільності як умов нормального розвитку. Отже, витрати на інструменти ігрової терапії та психологічного розвантаження, якщо вони підтверджені доказами та об`єктивно зумовлені потребами дитини, підлягають правовій оцінці як додаткові витрати у розумінні статті 185 СК України. Об`єктивні особливі обставини: війна як фактор тривалого психоемоційного навантаження на дитину: дитина проживає в Україні в умовах воєнного стану, що супроводжується регулярними повітряними тривогами, загрозою ракетних ударів, періодичними обмеженнями доступу до навчання, пересування та соціального життя. Навіть без спеціальних довідок є очевидним, що такі умови формують у дитини хронічне психоемоційне напруження, підвищують рівень тривожності, знижують відчуття безпеки та впливають на поведінку, сон, концентрацію уваги та здатність навчатися. У таких умовах інструменти ігрової терапії та засоби психологічного розвантаження виконують функцію не «розваги», а психологічної стабілізації та відновлення. Ігрова діяльність для дитини - це базовий механізм проживання стресу, саморегуляції та адаптації. Витрати на предмети, що допомагають дитині переключатися, знижувати тривожність, підтримувати інтерес до навчання та зберігати емоційну рівновагу, прямо пов`язані з її благополуччям і, в умовах війни, є об`єктивно необхідними. Теза відповідача, зведена до «це не лікування», є маніпулятивною, оскільки у правовому сенсі йдеться не про вузьке «лікування у стаціонарі», а про забезпечення здоров`я та розвитку дитини у широкому розумінні, що включає її психологічний стан. Суду були надані первинні платіжні документи (квитанції/чеки/виписки), а також перелік придбань/список подарунків, що дозволяє встановити: факт понесення витрат; їх розмір; періодичність та системність; цільове призначення - забезпечення психологічної підтримки дитини через ігрові та адаптаційні інструменти. Частина придбань здійснювалася від імені батька, який не підтримує системного контакту з дитиною. Це було спрямовано не на «виправдання» вдповідача, а на мінімізацію травматизації дитини та підтримання у неї відчуття, що обоє батьків не байдужі до її життя. Для дитини це не питання «подарунка», а питання базового відчуття прийняття, опори та безпеки. Витрати здійснювалися протягом 2023–2025 років, відповідно до потреб та віку дитини, за попередньо сформованим списком бажань. Такий підхід свідчить про їх плановий характер, відсутність хаотичності та надмірності. Позивач діяла як відповідальний з батьків, який забезпечує дитині мінімально необхідні умови для психологічної стабільності у період війни, а не здійснювала «демонстративні» або необґрунтовані витрати. Твердження відповідача, що подібні витрати мають покриватися аліментами, є юридично хибним. Аліменти спрямовані на базове утримання, тоді як витрати, які мають додатковий характер і зумовлені особливими умовами життя дитини (у тому числі психологічними), підлягають окремому розподілу між батьками за статтею 185 СК України. 
Просить суд задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.
Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами.
Суд, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв`язку, приходить до наступних висновків.
Даному факту відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 75,80,84,86,180-183, 191 СК України.
Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток.
Відповідно до ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789 -Х11 від 27 лютого 1991 року), батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини.
Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.181 СК України в разі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з ким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів.
Відповідно до ст.150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя.
Відповідно до ст. 18 «Конвенції про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Отже утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги, є природним обов`язком батьків.
Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Сторонами не оспорюються обставини справи щодо подружнього життя, батьківства дитини та необхідності сплати аліментів відповідачем, тому перевірки судом підлягають лише обставини, що зумовили позивача нести додаткові витрати на дитину та чи є витрати, понесені позивачем, додатковими витратами на дитину в розумінні ст.185 СК України.
Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 106 325,48 гривень, суд приходить до наступного.
Статтею 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
До особливих обставин, викладених у ст.185 СК України, закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, навчання дитини відповідно до навиків та здібностей дитини, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку.
Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат (на лікування, на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).
У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) Верховний Суд зазначив, що доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які підтверджують, зокрема, витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17.
Крім того, Верховний Суд у справі 6-1489цс17 сформував правовий висновок про те, що Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.
Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку, які підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, необхідно враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 19 травня 2017 року.
Шлюб між батьками дитини розірвано. Дитина проживає разом з матір`ю в м.Дніпрі, навчається в Дніпровській гімназії №63 Дніпровської міської ради, що підтверджується довідкою з учбового закладу дитини №01-17/210 від 05 листопада 2025 року та інформаціями №01/17-146 від 13 червня 2024 року, №01-17/84 від 16 травня 2025 року. Батько дитини зареєстрований в м.Шахтарському, Синельниківського району, Дніпропетровської області, фактично проживає на території Чеської Республіки, останній виїзд з України зафіксовано 12 січня 2022 року о 02:49, має візу типу DV_R від 11 березня 2025 року, що підтверджується копією закордонного паспорту відповідача НОМЕР_2 від 05 лютого 2018 року.
Судовим наказом Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №186/1334/23 від 13 вересня 2023 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи з 12 вересня 2023 року.
Листом Петропавлівського відділу державної виконавчої служби у Синельниківському районі Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України №8080 від 03 лютого 2026 року підтверджується, що у відділі перебуває виконавче провадження №73189686 з примусового виконання судового наказу №186/1334/23 від 13 вересня 2023 року; розрахунком заборгованості зі сплати аліментів підтверджується, що за період з вересня 2023 року по січень 2026 року відповідач сплачує аліменти на користь позивача на утримання дитини в розмірі 25% заробітку (доходу), заборгованість по сплаті аліментів – відсутня.
Питання розміру аліментів, участі батьків у праві спілкування, виховання дитини, місця проживання дитини, в даному судовому провадженні не розглядається. Суд розглядає в даному судовому провадженні позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на дитину, передбачених ст.185 СК України.
Позивач просить суд стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину в сумі 106 325,48 гривень, які складаються із: витрат на перебування дитини в умовах морського клімату, відвідування занять з плавання, витрат на лікування, аналізи та медичні обстеження дитини, витрат на придбання планшета та мобільного телефону для дистанційного навчання дитини, витрат на спортивну секцію з плавання, витрат на додаткове навчання дитини з англійської мови, витрат на придбання інструментів ігрової терапії та засобів психологічного розвантаження дитини, понесених позивачем за період 2023-2025 років.
Щодо витрат на перебування дитини в умовах морського клімату, оздоровлення.
На підтвердження понесених витрат на дитину в цій частині, позивачем додано договір публічної оферти №2025 на надання путівки на перебування (відпочинок) дитини в наметовому містечку «Berry Land», що знаходиться в Дніпропетровській області, Самарівському районі, с.Євецько-Миколаївка, територія Сімейного парку відпочинку та розваг, строк відпочинку – 14 календарних днів, вартість путівки включає: перебування дитини в 8-ми містних палатках, 6-ти разове збалансоване харчування, навчання за програмою табору, денні активіті, квести, анімаційні програми, трансфер, страховка. Перебування в таборі містить ряд протипоказань дітям, що мають захворювання, зазначені в договорі. Копією платіжної інструкції №2.185517415.1 від 19 червня 2025 року підтверджується, що позивач оплатила вартість вказаної путівки в сумі 7 650 гривень.
Крім того, згідно договору №30617 від 17 січня 2024 року на туристичне обслуговування, копій платіжних інструкцій від 18 січня 2024 року, 28 березня 2024 року, 01 липня 2024 року позивачем сплачено за придбання туристичної путівки на море – Сонячний Берег, Болгарія з 28 липня 2024 року по 04 серпня 2024 року, на 2 осіб (себе та дитину) 36 278 гривень, вартість квитків для проїзду дитини на відпочинок – 358 +383 гривень= 741 гривня.
З консультативного лікарського висновку від 16 березня 2025 року, ультразвукового обстеження від 21 березня 2025 року, консультативного лікарського висновку від 23 березня 2025 року вбачається, що у дитини виявлено хворобу шкіри та підшкірної клітковини, дитині сторін рекомендовано, в тому числі, продовжувати лікування до зникнення висипу, дотримуватися здорового харчування, купання в морській воді для прискорення загоювання ран та зниження ризику повторного загострення. З консультативного лікарського висновку від 17 лютого 2023 року вбачається, що у дитини виявлено гострий бронхіт, гострий двосторонній катаральний отіт, рекомендовано, в тому числі, морське повітря.
Позовні вимоги в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в даному випадку доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, можуть бути: висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво) та свідчать про необхідність додаткових витрат в даному випадку на курортне лікування. Позивачем не надано доказів, що дитина сторін страждає на тяжкі захворювання, перебуває на обліку у лікарів за станом здоров`я, відсутні висновки ЛКК про необхідність перебування дитини на морі або в горах задля лікування, відсутні санаторно-курортні путівки про перебування дитини на санаторно-курортному лікуванні, викликаному тяжкими захворюваннями та висновки про потребу перебування дитини на морі саме в Болгарії та наметовому містечку. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача вартість туристичної путівки не лише для дитини, а й для себе, що не є додатковими витратами на дитину. Суд зазначає, що не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат одного із батьків оздоровлення на базі відпочинку без надання доказів наявності потреби в такому відпочинку, викликаної хронічною хворобою, лікуванням, придбання путівок не викликане особливими обставинами, вартість вказаних путівок може компенсуватися за рахунок коштів, що витрачаються обома батьками на утримання дитини, зокрема за рахунок аліментів, що сплачує відповідач. Посилання позивача на те, що ці витрати є витратами на перебування дитини поза зоною бойових дій, у середовищі, що забезпечує фізичне та психологічне відновлення, суд не може взяти до уваги, оскільки позивач з дитиною проживає не в зоні бойових дій, у зв`язку з чим, суд не може віднести до додаткових витрат вказані витрати, понесені позивачем (постанова Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 720/1119/17 (провадження № 61-3891св18). 
Щодо витрат, пов`язаних із відвідування дитиною занять з плавання. 
На підтвердження понесених вказаних втрат, позивачем додано договір про надання додаткових освітніх послуг №_ від _ з директором ліцею «Синергія» Дніпропетровської обласної ради – ОСОБА_4 , однак вказаний договір не містить даних про те, які саме додаткові освітні послуги надавалися сину сторін в даному ліцеї. З копій платіжних інструкцій від 05 жовтня 2025 року, 25 листопада 2025 року, вбачається, що позивачем сплачено на користь КЗО «Ліцей «Синергія» ДОР» оплату за ОСОБА_3 – спецкурс плавання, всього 18 занять. Крім того, надано копію ультразвукового обстеження дитини від 21 березня 2025 року ТОВ «Єврейський медичний центр Джей Ем Сі», з якого вбачається, що дитині рекомендовані регулярні заняття плаванням, як частину лікувальної терапії для поновлення функцій жовчного міхура та покращення травлення.
Однак, результат ультразвукового дослідження не є доказом того, що дитина хворіє на тяжке захворювання, перебуває на медичному обліку, потребує занять плаванням, він носить рекомендаційний характер. Відвідування дитиною занять з плавання не викликане особливими обставинами, які потребують додаткових витрат, дані витрати залежать від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Позивачка не надала доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо відвідування сином занять з плавання. З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_3 професійно займається плаванням, має високі досягнення у плаванні чи має якусь особливу схильність до вказаного виду спорту, не враховане бажання дитини займатися цим видом спорту, тобто не надано належних доказів цього, зокрема висновку психолога. Як зазначалося вище, витрати на відвідування секцій, позашкільних закладів, купівля технічних пристроїв, не є додатковими витратами у розумінні вимог СК України та охоплюються розміром аліментів, що стягуються з одного з батьків на утримання дитини. Понесення таких витрат є добровільним волевиявленням одного із батьків. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові КЦС ВС від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, тому позовні вимоги в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню. 
Щодо стягнення витрат на лікування, аналізи та медичні обстеження дитини. 
Як зазначалося вище, позивачем надано суду копії медичних документів, виданих ТОВ «Єврейський медичний центр Джей Ем СІ», а саме: консультативного лікарського висновку від 16 березня 2025 року, ультразвукового обстеження від 21 березня 2025 року, консультативного лікарського висновку від 23 березня 2025 року, від 17 лютого 2023 року, 20 лютого 2023 року, 02 листопада 2024 року,26 листопада 2024 року, результати лабораторного дослідження ТОВ «Санітас-Д» від 07 червня 2025 року, ультразвукового обстеження від 21 березня 2025 року, з яких вбачається, що дитина проходила лікування та обстеження в даному медичному закладі. Позивачем понесені витрати на обстеження та лікування дитини, що підтверджені копіями квитанцій та чеків, що містяться в матеріалах справи, між тим, вказаний медичний заклад, де проходив лікування син сторін, є приватним. Як зазначалося вище, суду не надано доказів того, що дитина сторін тяжко хворіє, перебуває на медичному обліку. Крім того, суду не доведено, що лікування дитини у приватних медичних закладах не було самостійним рішенням позивача, яка не була позбавлена можливості проведення обстеження, діагностики та лікування дитини у державних чи комунальних закладах охорони здоров`я, відповідач заперечує проти задоволення позову в цій частині, тому такі витрати не підлягають стягненню у зв`язку з недоведеністю їх понесення за особливих обставин. Ураховуючи, що заявлені позивачем витрати на медичне лікування дитини, не були пов`язані з каліцтвом чи тяжкою хворобою дитини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх стягнення з відповідача. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС №761/2722/20 від 29 квітня 2022 року.
Щодо стягнення витрат на придбання планшета та мобільного телефону для дистанційного навчання дитини. 
На підтвердження вказаних витрат позивачем надано копію фіскального чеку від 29 березня 2023 року про купівлю смартфону «Самсунг Галаксі» (смартфон, смарт захист, підтримка смартфона, захисне скло, чохол для смартфона,стартовий пакет Водафон, послуга з активації) за 16 923 гривні та копію фіскального чеку від 13 грудня 2023 року про купівлю планшету за 8 999 гривень, чохла для планшету за 1 299 гривень.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач посилається на те, що дані речі пов`язані із дистанційною формою навчання дитини, тому є додатковими витратами в розумінні ст.185 СК України, однак з даними аргументами суд не може погодитися, оскільки позивачем не надано доказів того, що з 2023 року (дата купівлі гаджетів), син сторін навчається в учбовому закладі саме за дистанційною формою навчання та потребує користування послугами для навчання за допомогою саме таких гаджетів. Не доведено суду належними доказами і те, що вказана техніка придбана саме для дитини та перебувала в її користуванні за цільовим призначенням, тягар доказування покладається, в даному випадку, на позивача. Купівля мобільного телефону для забезпечення постійного зв`язку з дитиною, що є об`єктивною необхідністю з огляду на регулярні повітряні тривоги, можливі зміни місця перебування дитини, необхідність оперативної координації дій у разі небезпеки, оскільки матір дитини працює і не має можливості весь час знаходитись поруч із сином, можлива за кошти, які зобов`язані сплачувати батьки на утримання дитини, щомісячно, до її повноліття. Також, суду не доведено, що 6-річна дитина сторін (купівля гаджетів відбулася у 2023 році), потребувала користування такими дорогими речами, з урахуванням віку дитини та її потреб, у зв`язку з чим, позовна вимога в цій частині є такою, що не підлягає задоволенню.
Щодо стягнення витрат на додаткове навчання дитини з англійської мови, придбання навчальних матеріалів.
Позивачем, на підтвердження понесення даних витрат, додано до справи: копію довідки Дніпровської гімназії №63 Дніпровської міської ради за вих.№01/07-57 від 01 квітня 2025 року, з якої вбачається, що за результатами навчання з предмету «Англійська мова» учень 2 класу ОСОБА_3 має труднощі з опануванням матеріалу, передбаченого навчальною програмою відповідного класу. Через пропуски занять з англійської мови, спричинені хворобою, учень не зміг повністю опанувати частину програмного матеріалу. З метою забезпечення належного засвоєння навчальної програми та усунення наявних прогалин у знаннях, рекомендовано проходження додаткових занять (індивідуальних або в малих групах) з англійської мови; копію інтернет-замовлення №349339963 на суму 567,27 гривень, чеку №Asnw-zMRo3Q на суму 586 гривень про придбання учбових книг з англійської мови, копії платіжних інструкцій №1.361059451.1 від 18 жовтня 2025 року на суму 1 980 гривень, №1.349609893.1 від 11 жовтня 2025 року на суму 500 гривень, №2.331063535.1 від 29 вересня 2025 року на суму 1 890 гривень, №1.398047193.1 від 12 листопада 2025 року на суму 2 070 гривень, про оплату позивачем консультаційних послуг з англійської мови за сина ОСОБА_5 , копію договору №30 про надання освітніх послуг від 01 липня 2025 року, укладеного між ФОП ОСОБА_6 та позивачем про надання освітніх послуг з вивчення англійської мови для дитини – ОСОБА_3 ; копії платіжних інструкцій №Р24А3617149650D4974 від 07 грудня 2024 року на суму 1 050 гривень, №Р24А3434462814D5886 від 26 жовтня 2024 року на суму 700 гривень, №Р24А3228457823D0856 від 10 вересня 2024 року на суму 750 гривень, №Р24А3069405580D2809 від 03 серпня 2024 року на суму 360 гривень№Р24А2719852519D0593 від 14 травня 2024 року на суму 360 гривень, №Р24А2420098303D9065 від 06 березня 2024 року на суму 350 гривень, №Р24А4798140708D4785 від 04 вересня 2025 року на суму 705 гривень, призначення платежу: «Переказ власних коштів ОСОБА_7 », копію договору купівлі-продажу комплекту навчальних матеріалів №65-3 від 10 травня 2023 року, укладеного між ТОВ «Стем Освіта» та ОСОБА_7 ; копії квитанцій від 01 червня 2025 року на суму 350 гривень, від 17 жовтня 2025 року на суму 705 гривень, від 01 серпня 2025 року на суму 350 гривень, призначення платежу «Переказ власних коштів», одержувач: ПриватБанк.
З огляду на те, що дитина сторін, в зв`язку із хворобою, мала пропуски учбових занять та їй рекомендовано, з метою забезпечення належного засвоєння навчальної програми та усунення наявних прогалин у знаннях, проходження додаткових занять (індивідуальних або в малих групах) з англійської мови, суд вважає, що в даному випадку, витрати, понесені позивачем на купівлю учбових матеріалів саме з англійської мови та оплата додаткових занять дитини з англійської мови, є додатковими в розумінні ст.185 СК України. Позивачем витрачено на підручники, зошити та заняття з англійської мови і підтверджено документально, 7 593,27 гривень. Інші витрати, понесені позивачем, зокрема переказ власних коштів на рахунок ОСОБА_7 , не підлягають стягненню з відповідача, як додаткові витрати на дитину, оскільки суду не надано доказів, які саме послуги надавала ОСОБА_7 дитині сторін, переказ власних коштів на рахунки останньої не є доказом придбання товарів чи послуг для дитини сторін, до позову не додано доказів того, що дитина сторін потребувала для навчання послуг, що надавалися ОСОБА_7 та ці витрати були понесені за особливих обставин.
Таким чином, витрати на додаткові заняття та придбання підручників з англійської мови є додатковими витратами на дитину у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України, оскільки вони спрямовані на забезпечення належного рівня освіти дитини в умовах об`єктивних особливих обставин, які унеможливили засвоєння навчального матеріалу у звичайному порядку. Оплата додаткових занять та підручників з англійської мови була необхідною для забезпечення безперервності навчального процесу та належного рівня знань дитини. Зазначені витрати є співмірними з середньоринковими цінами на освітні послуги для дітей відповідного віку, не носять надмірного характеру та мають чітке цільове призначення - усунення освітнього дефіциту, спричиненого об`єктивними обставинами, що не залежали від волі позивача або дитини. Вони спрямовані на забезпечення права дитини на освіту, компенсацію пропусків навчання та формування належного рівня знань, без чого подальший розвиток дитини був би істотно ускладнений. 
Щодо стягнення витрат на придбання інструментів ігрової терапії та засобів психологічного розвантаження дитини. 
Позивач просить стягнути з відповідача 6 987 гривень, витрачені нею на іграшки та подарунки до свят, зокрема конструктори. Дані витрати не є додатковими витратами в розумінні ст.185 СК України, тому позовні вимоги в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню.
Таким чином, доведеними у судовому засіданні є позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на її користь додаткових витрат на дитину, пов`язаних із потребою дитини у додаткових заняттях з англійської мови.
З урахуванням правової позиції Верховного Суду у справі 6-1489цс17 про те, що відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 частку понесених нею та документально підтверджених додаткових витрат на дитину, пов`язаних з потребою у додаткових заняттях англійської мови та купівлю учбового матеріалу з англійської мови, в сумі 3 796,63 гривень.
Інші витрати, які понесені для забезпечення умов проживання дитини, її навчання, лікування, оздоровлення, ігри, можуть компенсуватися за рахунок аліментів і їх не можна вважати такими, що передбачені ст.185 СК України. 
За таких обставин суд, враховуючи всі обставини справи, матеріальне положення сторін, долучені до справи письмові докази, вважає необхідним позов в частині стягнення додаткових витрат на дитину задовільнити частково та стягнути з відповідача на користь відповідача 3 796,63 гривень - додаткових витрат на дитину.
В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. 
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору при пред`явленні позову до суду, нею заявлено позовну вимогу про стягнення додаткових витрат на дитину в сумі 106 325,48 гривень, її позовні вимоги задоволено частково на суму 3 796,63 гривень, підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави в сумі 48,45 гривень, а решту судового збору слід віднести за рахунок держави.
Відповідно до частин першої, пункту 1 частини третьої статті 133 та частин першої - третьої статті 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Позивачем не надано доказів на підтвердження понесення нею витрат на правову допомогу.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачем надано до суду: Договір про надання правової допомоги від 28 січня 2026 року, укладений між відповідачем та адвокатом Герасимчуком О.О., платіжну інструкцію №889583646 від 28 січня 2026 року про сплату відповідачем адвокату Герасимчуку О.О. 6 000 гривень за надані юридичні послуги, пов`язані з розглядом вказаної справи в суді першої інстанції.
За таких обставин, з огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, те, що позовні вимоги позивача задоволені частково, на 4% від заявленої ціни позову, суд дійшов висновку про задоволення вимог відповідача про стягнення з позивача витрат на надану йому професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 гривень.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 6, 9, 18, 76, 77, 78, 79, 80, 89, 258, 263, 264 ЦПК України, ст.ст.150,181,185, 196 СК України, - суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину - задовільнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3 796 (трьох тисяч семиста дев`яноста шести) гривень 63 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 48 (сорока восьми) гривень 45 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правову допомогу в розмірі 4 000 (чотирьох тисяч) гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.
Інформація про учасників справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована по АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований по АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 09 березня 2026 року.
Суддя: С.А.Янжула.