Справа №591/12162/23 	
Номер провадження 22-ц/816/191/26 	
Категорія - 77 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Собини О.І. (суддя-доповідач), суддів: Криворотенка В.І., Щербаченко М.В.,
з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності :
представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мазнєвої Світлани Григорівни
представників відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня північного промислового вузла» - адвоката Хитрова Бориса Володимировича, ОСОБА_2 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня північного промислового вузла», яка подана його представником - адвокатом Хитровим Борисом Володимировичем, 
на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 04 березня 2025 року у складі судді Сидоренко А.П., ухваленого в м. Суми, повне судове рішення складено 17 березня 2025 року, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня північного промислового вузла» про визнання наказу про звільнення незаконним, його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористану відпустку та заробітної плати,
ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 , діючи через представника - адвоката Мазнєвої С.Г., звернулася до суду з позовом до ТОВ «Котельня північного промислового вузла» (ТОВ «КПВВ») про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення належних виплат. 
Позов обґрунтовано тим, що позивачка працювала на посаді заступника директора у відповідача з 14 грудня 2021 року та була звільнена 21 листопада 2022 року на підставі п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на роботі понад чотири місяці без відомостей про причини такої відсутності. Водночас про звільнення її не було належним чином повідомлено, а копію наказу та трудову книжку вона отримала лише 22 листопада 2023 року. 
Зазначає, що з початку повномасштабної агресії РФ та у зв`язку з воєнними діями вона працювала дистанційно, у тому числі після виїзду за кордон, про що відповідач був обізнаний, підтримував із нею робочий зв`язок та виплачував заробітну плату. Вона виконувала свої трудові обов`язки, перебувала на зв`язку з працівниками підприємства, а також частково перебувала у відпустці та особисто відвідувала робоче місце. 
На думку позивачки, підстави для звільнення відсутні, оскільки не дотримано необхідних умов для застосування п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а поведінка відповідача є суперечливою та недобросовісною. 
У зв`язку з цим позивачка просить скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, заборгованість із заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку та судові витрати.
Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 04 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнано незаконним наказ № 352/к від 21 листопада 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора ТОВ «Котельня північного промислового вузла» з 22 листопада 2022 року. Стягнуто з ТОВ «Котельня північного промислового вузла» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 листопада 2022 року по 04 березня 2025 року в сумі 1066989 грн. 00 коп. При виплаті суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснити утримання податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ТОВ «Котельня північного промислового вузла» на користь держави судовий збір в розмірі 11743 грн. 49 коп. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущене до негайного виконання. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням від 27 березня 2025 року рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в розмірі 39385 грн 50 коп допущене до негайного виконання.
Із рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ТОВ «КПВВ», подав через свого представника адвоката Хитрова Б.В. апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зокрема визначив більший період вимушеного прогулу та значно збільшив суму середнього заробітку, ніж було заявлено позивачкою, фактично змінивши як предмет, так і обсяг позовних вимог. 
Крім того, на думку апелянта, суд допустив істотні порушення норм процесуального права, зокрема щодо строків розгляду справи у спрощеному провадженні, безпідставно відмовився від переходу до загального позовного провадження, а також фактично врахував збільшені позовні вимоги, попри попередню відмову у їх прийнятті. 
Апелянт також вказує на необґрунтованість визначення судом розміру середнього заробітку, оскільки суд не навів мотивів вибору розрахункового періоду, не врахував зміну посадового окладу позивачки, а також поклав в основу рішення неналежні та недопустимі докази (непідписані довідки та розрахунки), не надавши оцінки запереченням відповідача щодо їх допустимості. 
Окремо апелянт наголошує на порушенні принципу змагальності та упередженості суду, що, на його думку, проявилося у безпідставному наданні переваги доказам позивача та ігноруванні доводів відповідача. 
Щодо суті спору, апелянт стверджує, що суд фактично встановив відсутність позивачки на роботі протягом тривалого періоду та відсутність доказів виконання нею трудових обов`язків, а також відсутність погодженої дистанційної роботи, що, на його думку, підтверджує наявність правових підстав для звільнення за п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. 
Апелянт вважає помилковими висновки суду про те, що відповідач не мав інформації про причини відсутності працівника, зазначаючи, що закон не покладає на роботодавця обов`язку розшукувати працівника чи додатково з`ясовувати причини його відсутності, а також повідомляти про необхідність виходу на роботу після відпустки. 
Також апелянт заперечує висновки суду щодо необізнаності позивачки про звільнення, вказуючи, що копія наказу про звільнення та трудова книжка були направлені їй поштовим відправленням, а їх неотримання пов`язане з поведінкою самої позивачки. 
Крім того, апелянт вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду, оскільки тривалий час не вживала заходів для з`ясування свого правового статусу та не отримувала заробітну плату, однак звернулася до суду лише через значний проміжок часу без поважних причин. 
Представник відповідача також ставить під сумнів належність та допустимість електронного листування як доказу виконання роботи, вказуючи на відсутність підтвердження змісту вкладень та будь-якого зворотного зв`язку чи результатів роботи позивачки. 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції становлено та вбачається з матеріалів справи , що згідно наказу ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» від 19 серпня 2021 року № 1 на підставі рішення загальних (установчих) зборів учасників ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» (протокол № 1 від 16 серпня 2021 року) з 19 серпня 2021 року ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків директора ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» за сумісництвом згідно з умовами контракту (а.с. 85).
20 жовтня 2021 року позивачка ОСОБА_1 була прийнята відповідачем ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» на роботу на посаду директора товариства, а 14 грудня 2021 року переведена на посаду заступника директора в тому ж підрозділі, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 14).
Відповідно до копії наказу ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» від 13 грудня 2021 року № 45/к, ОСОБА_1 , директора ТОВ, переведено в тому ж підрозділі на посаду заступника директора з 14 грудня 2021 року з окладом 40000 грн. на місяць (а.с. 86).
Відповідно до посадової інструкції заступника директора ТОВ «Котельня Північного промислового вузла», затвердженої директором ТОВ «КППВ» 01 січня 2022 року до основних завдань та обов`язків позивачки належали:
- організація роботи та ефективної взаємодії структурних підрозділів, цехів, виробничих одиниць, а також окремих посадових осіб підприємства, внесення пропозицій щодо покращення їх роботи;
- відповідно до отриманих доручень здійснення планування та проведення організаційних заходів, ділових зустрічей та переговорів за участю керівництва;
- забезпечення ефективного та оперативного виконання внутрішніх нормативних документів підприємства, а також наказів, розпоряджень та вказівок директора по підрозділам підприємства;
- за дорученням керівництва вирішення окремих кадрових питань (розробка, оптимізація структури підприємства, здійснення підбору кадрів, підготовка пропозицій щодо перестановки кадрів та вдосконалення зв`язків за посадами);
- виконання інших доручень керівника;
- знання, розуміння та застосування діючих нормативних документів, що стосуються його діяльності;
- дотримання норм, методів і прийомів безпечного виконання робіт;
- виконання функцій та обов`язків, передбачених Положенням про систему управління охороною праці на підприємстві (а.с. 98-99). 
Відповідно до наказу ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» від 22 лютого 2022 року № 98/1к встановлено грошову винагороду за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків ОСОБА_1 (таб. номер 0003) за лютий 2022 року в сумі 260000,00 грн. (а.с. 90).
Згідно наказу ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» від 01 березня 2022 року № 99/ВК «Про збереження місця роботи (посади), та заробітної плати за тимчасово відсутніми працівниками», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, запровадженням на території України військового стану згідно Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України № 2102-ІХ від 24.02.2022 р. «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», приймаючи до уваги виїзд за межі міста Суми працівників ТОВ «КППВ» через необхідність збереження їх життя та здоров`я, з метою збереження важливих для функціонування підприємства працівників, реалізуючи право на створення додаткових у порівнянні з чинним законодавством соціально-трудових гарантій, наказано зберігати за заступником директора ОСОБА_1 місце роботи (посаду) та заробітну плату, на період її відсутності на робочому місці, а також не виконання нею з об`єктивних причин трудових обов`язків, до дати її прибуття виходу на роботу, в строк не більше - 30 червня 2022 року; відділу бухгалтерського обліку та звітності здійснювати нарахування та виплату заробітної плати заступнику директора ОСОБА_1 до дати її виходу на роботу, або закінчення терміну вказаного у пункті 1 даного наказу (а.с. 94).
З копії закордонного паспорту ОСОБА_1 вбачається, що 08 березня 2022 року вона перетнула кордон України (а.с. 19-21).
Згідно наказу ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» від 08 липня 2022 року № 227/ВК, «Щодо збереження заробітної плати за липень 2022 року заступнику директора ОСОБА_1.», враховуючи запровадження на території України воєнного стану згідно Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» (з наступними змінами), відсутність достовірної інформації про місцеперебування заступника директора ОСОБА_1 та причини неможливості виходу на роботу після відпустки в липні 2022 року, реалізуючи передбачене статтею 9-1 КЗпП України право на запровадження роботодавцем додаткових гарантій, що не передбачені чинним законодавством, наказано відділу бухгалтерського обліку та звітності здійснювати нарахування та виплату заробітної плати в липні 2022 року заступнику директора ОСОБА_1 на підставі даного наказу, до дати її виходу на роботу (а.с. 91-зворот).
Згідно наказу ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» від 08 липня 2022 року № 206/ВК «Про покладення обов`язків тимчасово відсутнього працівника», у зв`язку з необхідністю виконання посадових обов`язків тимчасово відсутнього заступника директора ОСОБА_1 , з метою забезпечення стабільної роботи ТОВ «КППВ» та оперативного вирішення нагальних виробничих завдань, наказано покласти на технічного директора Ткаченка А.М. , за його згодою, без увільнення від основної роботи, виконання обов`язків заступника директора ОСОБА_1 на період її відсутності на робочому місці з 08 липня 2022 року по дату фактичного виходу ОСОБА_1 на роботу (а.с.92-зворот).
Згідно наказу ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» від 03 серпня 2022 року № 226/ВК, «Щодо збереження заробітної плати за серпень 2022 року заступнику директора ОСОБА_1.», враховуючи запровадження на території України військового стану згідно Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» (з наступними змінами), приймаючи до уваги багаторічний вклад заступника директора ОСОБА_1 в забезпечення збереження та функціонування ДКПВ на виробничій основі якого було створено та функціонує ТОВ «КППВ», а також відсутність достовірної інформації про місцеперебування заступника директора ОСОБА_1 , та причини не можливості виходу на роботу після відпустки в липні 2022 року, реалізуючи передбачене статтею 9-1 КЗпП України право на запровадження роботодавцем додаткових гарантій, що не передбачені чинним законодавством, наказано відділу бухгалтерського обліку та звітності здійснювати нарахування та виплату заробітної плати в серпні 2022 року заступнику директора ОСОБА_1 на підставі даного наказу, до дати її виходу на роботу (а.с.91).
Наказом ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» від 15 серпня 2022 року відновлено з 06 вересня 2022 року дію призупинених трудових договорів з усіма працівниками ТОВ «КППВ», наказано всім працівникам ТОВ «КППВ» приступити до виконання трудових обов`язків з 06 вересня 2022 року (а.с. 36-37).
21 червня 2022 року ОСОБА_1 написала на ім`я директора ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» заяву, в якій просила надати їй частину щорічної відпустки з 27 червня 2022 року терміном 7 календарних днів, виплату відпускних на весь час здійснити з виплатою заробітної плати за червень/липень 2022 року (а.с. 13).
З копії особової картки працівника за формою № П-2 вбачається, що ОСОБА_1 надавалась відпустка у період з 27 червня 2022 року по 03 липня 2022 року (а.с. 15-16).
16 листопада 2022 року на електронну адресу позивачки irinarybalchenko@ukr.net з електронної пошти ТОВ «КППВ» dkppv@snpo.ua. надійшло повідомлення про зміну істотних умов праці, а саме затвердження нового штатного розпису на підставі наказу № 112 від 16 листопада 2022 року та повідомлено, що розмір посадового окладу з 01 грудня 2022 року буде складати - 20860, 00 грн. (а.с. 71).
Наказом № 352/к від 21 листопада 2022 року ОСОБА_1 звільнена з посади заступника директора ТОВ на підставі відсутності працівника та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль за ст. 36 п.83 КЗпП України (а.с. 12, 89).
З копії службової записки секретаря Павленко Л. на ім`я директора ТОВ «Котельня Північного промислового вузла» від 30 листопада 2022 року вбачається, що на виконання розпорядження, оригінал наказу № 352/к від 21 листопада 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » разом з трудовою книжкою та довідкою про нараховані при звільненні кошти був направлений 24 листопада 2022 року на поштову адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом № 4003010797970. Крім того, сканкопія наказу № 352/к від 21 листопада 2022 року про звільнення « ОСОБА_1 » була направлена ОСОБА_1 на адресу електронної пошти:і ІНФОРМАЦІЯ_1 з електронної пошти ТОВ «КППВ» dkppv@snpo.ua (а.с. 90-зворот).
Представником відповідача надано копію конверту направленої кореспонденції на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з відміткою про повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 100).
На запит Зарічного районного суду м. Суми від 10 квітня 2024 року щодо витребування у ТОВ «Укрнет» відомостей про те, чи надходив в період з 21 листопада 2022 року по листопада 2022 року на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 з електронної пошти ТОВ ЗПВ» dkppv@snpoua файл з вкладенням «Наказ №352/к від 21.11.2022р. «Про звільнення ОСОБА_1 », повідомили про те, що ТОВ «УКРНЕТ» не має змогу надати витребувану інформацію у зв`язку з неможливістю входу ТОВ «УКРНЕТ» до електронних поштових скриньок користувачів в силу положення статті 31 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо (а.с.126).
Свідок ОСОБА_2 допитаний в суді першої інстанції пояснив, що він з 16 грудня 2021 року є директором ТВ «Котельня північного промислового вузла», у нього в підпорядкуванні працювала позивачка на посаді заступника начальника. У лютому 2022 року почалися військові дії і ОСОБА_1 в березні повідомила, що виїздить за кордон, можливо назавжди. Вона виїхала, де була, що робила, точної адреси перебування ніхто не знав. Було вирішено питання про оптимізацію і деяким категоріям посад будо зменшено посадові оклади. Позивачка не виконувала посадові обов`язки та не виходила на роботу, і їй не нараховувалась заробітна плата. В подальшому, оскільки позивачки 4 місяці поспіль не було на робочому місці, її було звільнено.
Стосовно її роботи дистанційно, то обов`язки позивачки передбачали перебування на робочому місці, тому віддалена робота неможлива і на прохання позивачки про дистанційну роботу їй було відмовлено .
До призначення вона працювала в.о. директора підприємства і тому після його призначення у грудні 2021 року на посаду директора Товариства від потребував її порад , але в лютому-березні такої потреби вже не існувало . Він безпосередньо керував підприємством і до позивачки не телефонував, бо її робота фактично була не потрібна.
Щодо обговорення програми з співзасновниками у жовтні, узгодження індивідуальних програм не передбачено посадовими обов`язками позивачки, він таких доручень не давав. Жодних документів позивачка до них не надсилала, він не давав їй ніяких доручень.
Усі спілкування були з головним бухгалтером Масло, і вони йому доповідали, як приймати те чи інше рішення. Вона проживала в м. Києві і працювала віддалено, про що був відповідний наказ, в т.ч. і дозвіл до програми віддаленої роботи. Це єдиний працівник, який працював віддалено.
Розпорядок роботи позивачки був встановлений до того, як він прийшов на роботу. У неї був кабінет, востаннє її бачив у березні 2022 року.
Зазначив, що він не контролює те, як надходять документи на підприємство. Від позивачки була заява на відпустку, він надав її. Позивачка у них рахувалась і вони обліковували, що вона не виходить на роботу.
Влітку 2022 року відбулася оптимізація виробничого процесу, відбулися деякі істотні зміни, зокрема щодо розміру заробітної плати. Законом передбачено повідомити працівника про істотні зміни умов праці. Вони повідомили позивачку, надсилали листа на пошту 16 листопада 2022 року, за 2 дні до дня звільнення позивачка була працівником підприємства.
Після отримання заяви позивачки про відпустку, стало зрозуміло, що вона звільнятися не буде. Вважає, що законом не передбачено обов`язку керівника шукати кожного працівника. Робоче місце позивача було на вул. Іллінській, буд. 2, її кабінет знаходився поруч із його кабінетом.
Ухвалюючи судове рішення та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що припинення трудового договору на підставі п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є можливим виключно за умови одночасної наявності двох юридичних фактів: фактичної відсутності працівника на робочому місці понад чотири місяці поспіль та відсутності у роботодавця інформації про причини такої відсутності протягом цього ж періоду. 
При цьому суд першої інстанції взяв до уваги, що позивачка перебувала у трудових відносинах із відповідачем, обіймала керівну посаду, виїхала за межі України у березні 2022 року та після цього фактично не з`являлася на робочому місці, визначеному трудовим договором. Також суд врахував, що наказів чи інших рішень роботодавця про запровадження дистанційної форми роботи щодо позивачки не приймалося, а належних і допустимих доказів виконання нею трудових обов`язків дистанційно матеріали справи не містять. 
Разом з тим суд першої інстанції врахував, що після початку повномасштабної агресії РФ робота підприємства була частково призупинена, частина працівників не перебувала на робочих місцях, при цьому роботодавець певний час зберігав за працівниками, у тому числі за позивачкою, місце роботи та здійснював виплату заробітної плати, а також видавав відповідні накази щодо організації роботи в умовах воєнного стану. 
Суд також узяв до уваги, що відповідач посилався на відсутність інформації про місцезнаходження позивачки та причини її відсутності, однак належних доказів такої повної відсутності інформації протягом визначеного чотиримісячного періоду не надав. Крім того, обставини справи свідчили про те, що роботодавець був обізнаний про факт виїзду позивачки за кордон та підтримував із нею певний зв`язок, зокрема у зв`язку з наданням відпустки та повідомленням про зміну істотних умов праці. 
Встановивши, що відповідач не довів наявності однієї з обов`язкових умов для звільнення - відсутності інформації про причини відсутності працівника понад чотири місяці поспіль, а також враховуючи загальні гарантії захисту від незаконного звільнення, суд першої інстанції дійшов висновку про незаконність наказу про звільнення позивачки і про наявність підстав для часткового задоволення позову, зокрема щодо скасування наказу про звільнення, поновлення позивачки на роботі та стягнення на її користь передбачених законом виплат.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного:
Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Підстави припинення трудового договору визначені у статті 36 КЗпП України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому продовжено, і він триває досі.
15 березня 2022 року прийнято Закон України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» цього Закону главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Норми Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни, зокрема, до КЗпП України, а саме частину першу статті 36 КЗпП України було доповнено пунктами 8-1, 8-2 і 8-3 такого змісту: 8-1) смерть роботодавця - фізичної особи або набрання законної сили рішенням суду про визнання такої фізичної особи безвісно відсутньою чи про оголошення її померлою; 8-2) смерть працівника, визнання його судом безвісно відсутнім або оголошення померлим; 8-3) відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.
Чотири місяці рахуються від дня, коли Закон № 2352-IX набрав чинності, тобто з 19 липня 2022 року, оскільки закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).
Причому цю підставу (пункт 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України) для припинення трудового договору не слід ототожнювати зі звільненням у зв`язку з прогулом (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).
Для припинення дії трудового договору за відповідною підставою мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад чотири місяці поспіль; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад чотири місяці підряд (при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності).
У разі невиконання одночасно двох наведених умов звільнення відповідно до такої підстави може бути визнано судом незаконним, наприклад, якщо працівник доведе, що протягом чотирьох місяців інформував роботодавця про причини своєї відсутності.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного суду від 22 травня 2025 року у справі №204/15342/23, а також від 09 липня 2025 року у справі №635/12429/23.
Відповідно до частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою і шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Врахувавши наказ відповідача від 01 березня 2022 року № 99/ВК, яким за позивачкою було збережено місце роботи та заробітну плату на період її відсутності на робочому місці; відсутність доказів доведення до позивачки змісту цього наказу та, відповідно, її обізнаності про обов`язок приступити до роботи після 30 червня 2022 року; існуючу можливість здійснювати комунікацію з позивачкою, зокрема шляхом електронного листування, і повідомляти її про зміну істотних умов праці; задоволення відповідачем її заяви про надання відпустки; неповідомлення належним чином позивачки про необхідність після відпустки приступити до роботи; суперечливу поведінку відповідача щодо збереження за позивачкою місця роботи, виплати заробітної плати за період фактичної відсутності, нарахуванні та виплаті заробітної плати в липні та серпні 2022 року без вимоги виходу на роботу, на що позивачка обгрунтовано покладалася; відсутність належного повідомлення приступити до роботи; нездійснення дій, спрямованих на з`ясування причин її відсутності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність відповідачем наявності одночасних умов, передбачених пунктом 8-3 частини 1 статті 36 КЗпП України, а відтак про незаконність звільнення позивачки та наявність підстав для визнання наказу про звільнення незаконним і поновлення її на роботі. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність звільнення ОСОБА_1 через її відсутність на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль за пунктом 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України.
Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги, що відсутність позивачки на роботі протягом тривалого періоду, доказів виконання нею трудових обов`язків, а також відсутність погодженої дистанційної роботи, підтверджує наявність правових підстав для звільнення за п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки саме суперечлива поведінка відповідача, який, не будучи позбавлений комунікації із позивачкою, зокрема засобами електронної пошти, достовірно знаючи, що остання перебуває за кордоном, не довів до неї вимог наказу про обов`язок приступити до роботи до 30 червня 2022 року, наказу про покладення з 08 липня 2022 року службових обов`язків позивачки на технічного директора Ткаченка А.М. , виплачував їй заробітну плату до серпня 2022 року, задовольнив заяву про надання їй щорічної відпустки і т. ін., дозволяла позивачці покладатися на таку поведінку і вважати, що позивачка залучена до вирішення службових питань відповідача навіть перебуваючи за кордоном і, таким чином, не відсутня на роботі.
Також апеляційний суд не погоджується із доводами апеляційної скарги про помилковість висновків суду про те, що відповідач не мав інформації про причини відсутності працівника, зазначаючи, що закон не покладає на роботодавця обов`язку розшукувати працівника чи додатково з`ясовувати причини його відсутності, а також повідомляти про необхідність виходу на роботу після відпустки, оскільки відповідачем не надано доказів того, що комунікація з позивачкою була відсутня, він намагався довести до неї відповідні накази чи розпоряджання і позивачку необхідно було розшукувати.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про правильність висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення позивачки, передбачених пунктом 8-3 статті 36 КЗпП України.
Погоджується колегія суддів і з висновками місцевого суду щодо дотримання позивачем строку звернення з позовом до суду, визначеного статтею 233 КЗпП України .
Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Відповідно до частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою і шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вирішуючи питання про дотримання позивачкою строку на звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів вручення позивачці копії наказу про звільнення.
Суд зауважив, що наявні в матеріалах справи відомості про направлення наказу електронною поштою не підтверджені належними доказами його отримання, а також відсутні докази вручення позивачці поштового відправлення. Також, суд першої інстанції урахував, що твердження позивачки про отримання копії наказу лише 22 листопада 2023 року не спростовані відповідачем, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що позивачка була обізнана про своє звільнення раніше зазначеної дати, а відтак про дотримання нею строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується із цими висновками суду першої інстанції.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо необізнаності позивачки про звільнення, вказуючи, що копія наказу про звільнення та трудова книжка були направлені їй поштовим відправленням, а їх неотримання пов`язане з поведінкою самої позивачки. 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до службової записки секретаря ТОВ «КПВВ» Л. Павленко оригінал наказу №352/к від 21.11.2022р. «Про звільнення ОСОБА_1 разом із трудової книжкою та довідкою про нараховані при звільненні кошти був направлений 24.11.2022р. на поштову адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом №4003010797970. Крім того, сканкопія наказу №352/к від 21.11.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 була направлена ОСОБА_1 на адресу електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_2 з електронної пошти ТОВ «КППВ» dkppv@snpo.ua.
Із матеріалів справи вбачається, що конверт із поштовим номером №4003010797970 повернувся відповідачу із відміткою за закінченням терміну зберігання.
Апеляційний суд зазначає, що ця відмітка не розкриває суті причини неможливості вручити адресату відповідний рекомендований лист. 
У своїй постанові від 26 жовтня 2023 року у справі №757/355/21-ц Верховний Суд зазначив, що надіслання поштовим засобом зв`язку на адресу роботодавця заяви про звільнення за власним бажанням, хоча і є можливим варіантом сповіщення роботодавця про свої наміри працівником, проте без встановлення факту отримання ним такої заяви не свідчить про припинення між сторонами трудових відносин з дня надіслання такої заяви в обумовлений у ній строк.
Аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 квітня 2020 року у справі № 187/1469/18 (провадження № 61-363св20), від 27 липня 2021 року у справі № 552/3400/19 (провадження № 61-6056св20), від 16 листопада 2022 року у справі № 465/4294/18 (провадження № 61-4820св22).
Апеляційний суд вважає, що ця позиція може бути застосовна і у спірних правовідносинах, коли тягар доказування факту вручення позивачці копії наказу про звільнення покладений на роботодавця.
Також, відповідачем не надано належних та допустимих доказів направлення відповідачем позивачу засобами електронної пошти копії наказу про звільнення, у той час як сама доповідна записка, яка містить інформацію про таке надсилання таким доказом не є. 
Інші доводи апеляційної скарги, зокрема про пропущення позивачкою строку звернення до суду, оскільки вона тривалий час не вживала заходів для з`ясування свого правового статусу та не отримувала заробітну плату, однак звернулася до суду лише через значний проміжок часу без поважних причин не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що твердження позивачки про отримання копії наказу лише 22 листопада 2023 року не спростовані відповідачем, а відтак, звернувшись до суду 24 грудня 2023 року (з урахуванням положень частини п`ятої статті 254 ЦК України) місячний строк звернення до суду із цим позовом ОСОБА_1 не порушений.
Погоджується колегія суддів і з висновками місцевого суду в частині вирішення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Так, представник позивачки у позові просила суд стягнути з відповідача на користь позивачки 516312,00 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22.11.2022 року по 22.12.2023 року, 32125,92 гривень компенсації за невикористану відпустку, 102000,00 гривень невиплаченої заробітної плати за вересень, жовтень і 22 дні листопада 2022 року з урахуванням її індексації і в частині виплати за один місяць судове рішення звернути до негайного виконання.
Встановивши, що позивачкою не доведено факту виконання нею роботи у вересні, жовтні, листопаді 2022 року, а також відсутні відомості про збереження за нею відповідачем заробітної плати у зазначений період, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексації за останні три місяці, які передували її звільненню.
Водночас, вирішуючи питання про стягнення із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, врахувавши, що відповідачем не надано довідки про середній заробіток позивачки, а також не надано доказів на спростування доводів позивачки щодо розміру отриманої нею заробітної плати у липні 2022 - 36484,53 грн та у серпні 2022 року - 40496, 00 грн, суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за період з 22 листопада 2022 року по 04 березня 2025 року ( день ухвалення оскаржуваного рішення), в сумі 1066989 грн. 00 коп., виходячи із розрахунку: 596 робочих дні х 1790 грн 25 коп., де 1790 грн 25 коп. є середньоденною зарплатою позивачки.
Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, апелянт заявляє, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зокрема визначив більший період вимушеного прогулу та значно збільшив суму середнього заробітку, ніж було заявлено позивачкою, фактично змінивши як предмет, так і обсяг позову. 
Колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
За приписами частини першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Таким чином, питання щодо періоду та розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за правилами статті 235 КЗпП України вирішує саме суд одночасно із поновленням особи на посаді та з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
За пунктом 2 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Наведене дає підстави для висновку, що, оскільки однією із заявлених позовних вимог є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а суд здійснює захист прав та інтересів у спосіб, визначений законом, зокрема відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, яка передбачає виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до моменту фактичного поновлення на роботі (що підлягає негайному виконанню за рішенням суду), то задоволення у цій справі вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у тому числі до дати ухвалення судового рішення про поновлення на роботі, не є виходом суду першої інстанції за межі позовних вимог.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив строки розгляду справи (понад 60 днів для спрощеного провадження), колегія суддів зазначає, що процесуальний закон установлює граничні строки розгляду цивільних справ (зокрема стаття 275 ЦПК України). Протягом цього строку суд повинен провести підготовку справи до розгляду, безпосередньо розглянути справу та ухвалити рішення. 
Водночас, порушення судом першої інстанції встановлених процесуальним законом строків розгляду справи не вплинуло на законність висновків суду і не може бути підставою для скасування ухваленого судового рішення в апеляційному порядку.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання від 19 вересня 2024 року про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, оскільки відповідно до положень статті 274 ЦПК України справи, що виникають із трудових правовідносин розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження.
Доводи апеляційної скарги про ігнорування судом строків складання повного тексту рішення (ст. 259 ЦПК України), оскільки текст оскаржуваного рішення суду з`явилося в системі «Електронний суд» лише 17.03.2025 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Апеляційний суд не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що «Довідка про заробітну плату» (а.с. 184) та «Звіт про доходи» (а.с. 189) фактично є просто двома аркушами паперу, які ніким не підписані; документ, що не містить підпису відповідальної посадової особи, не може вважатися офіційним документом або належним доказом, оскільки неможливо ідентифікувати його автора та підтвердити достовірність наведених у ньому даних, колегія суддів зазначає таке.
У постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц зазначено, що урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не надано довідки про середній заробіток позивачки, а також не надано доказів на спростування доводів позивачки щодо розміру отриманої нею заробітної плати у липні 2022 року та у серпні 2022 року.
Натомість представником позивача адвокатом Мазнєвою С.Г. разом із додатковими поясненнями від 25 липня 2023 року суду поданий також звіт про доходи працівника ТОВ «КПВВ» ОСОБА_1 за період 20.10.2021 року по 31.08.2021 рік, із якого вбачається, що заробітна плата за липень 2022 року - 36484,53 грн., за серпень 40496, 00 грн, що відповідає встановленим судом першої інстанції обставинам і не спростовано відповідачем.
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про належність інформації щодо заробітної плати позивачки за липень 2022 року - 36484,53 грн., за серпень 40496, 00 грн, яка підтверджується інформацією із звіту про доходи позивачки і не була спростована відповідачем.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, а висновки суду узгоджуються із критеріями законності та обгрунтованості, а відтак, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 258, 259, 263, 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня північного промислового вузла» адвоката Хитрова Бориса Володимировича, залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 04 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 22 квітня 2026 року. 

Головуючий -  	О.І. Собина	

Судді: В.І. Криворотенко 

М.В. Щербаченко