Справа № 703/6748/25
2/703/209/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючої судді Проценко А.М., 
за участю секретаря судових засідань Вовк І.І.,
відповідача ОСОБА_1 , 
представника відповідача Герасименка М.В.,
розглянувши справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11.10.2024-100000028 від 11.10.2024 року в розмірі 73200 грн та судових витрат в сумі 2422,40 грн, посилаючись на те, що відповідач не виконує своїх договірних зобов`язань, в результаті чого його заборгованість за вказаним договором складає 73200 грн.
Представник позивача просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, мотивуючи їх тим, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 11.10.2024 року було укладено кредитний договір № 11.10.2024 -100000028. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит в сумі 24000 грн на строк 140 днів, дата повернення – 27.02.2025. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на дату подання позовної заяви, утворилась заборгованість у розмірі 73200,00 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 24000,00 грн, по процентам в розмірі 33600,00 грн, по комісії в розмірі 3600,00 грн та по неустойці в розмірі 12000,00 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр».
Представник відповідача позовних вимог не визнав, подав відзив на позовну заяву, обґрунтовуючи це тим, що відповідачем кредитний договір не укладався і не підписувався та жодних кредитних коштів вона не отримував, коштами заволоділи невідомі особи шахрайським способом. Підписання документів щодо надання кредиту відбувалось через одноразовий ідентифікатор, який надходив у вигляді смс-повідомлення на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , проте цей номер телефону не належить відповідачу. Водночас з наданого документу позивача під назвою: «Інформаційне повідомлення позичальника ОСОБА_1 » зазначені недостовірні відомості щодо відповідача. Зокрема, відповідно розділу інформація про місце роботи позичальника зазначено, що відповідач працює у ЗОШ № 11 у місті Сміла і контактувати можна з посадовою особою ОСОБА_2 за номером телефону НОМЕР_2 та Віктором за номером телефону НОМЕР_3 . Позивач ніколи не працювала у ЗОШ № 11 у місті Сміла і не знає контакту особу на ім`я ОСОБА_2 з номером телефону НОМЕР_2 чи ОСОБА_3 за номером телефону НОМЕР_3 . Позивач з 11.10.2013 є фізичною особою-підприємцем та здійснює діяльність за КВЕД: 47.21 Роздрібна торгівля фруктами й овочами в спеціалізованих магазинах. Із представником ТОВ «Споживчий кредит» відповідач ніколи, ні за яких обставин не досягали домовленості про можливість укладення договору у електронній формі чи шляхом обміну електронними листами. У відповідача немає електронної пошти. Умови кредитування чи надання позики ТОВ «Споживчий кредит» відповідачу невідомі і з ними її ніхто не знайомив. Про ці кредитні документи дізналась з цієї справи, проаналізувавши позовну заяву.
Зазначає, що відповідач вважає, що у даному випадку вона має відносини із фінансовими шахраями, які використали дані її паспорту та ідентифікаційного номеру. Відповідачу у жовтні 2024 році невстановлені особи здійснювали телефонне «тероризування» щодо необхідності повернення кредиту, внаслідок чого вона 26 жовтня 2024 року звернулась до Смілянської ВП ГУ НП в Черкаській області з заявою про кримінальне правопорушення, за наслідком чого слідчим 14 листопада 2024 року було внесено відомості до ЄРДР за №12024255350000443 за ч. 1 ст. 182 КК України. 
У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором повністю.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що дійсно дуже давно оформлювала віртуальну картку в «Монобанк» - АТ «Універасал Банк», проте з того часу жодних дій з її використанням не вчиняла, а також дій, спрямованих на отримання кредитних коштів, не здійснювала, заявку не заповнювала, не здійснювала жодних дій з отримання одноразового ідентифікатора та інших дій для отримання грошових коштів за вказаним позивачем кредитним договором, не отримувала підозрілих дзвінків, повідомлень за номером телефону, не повідомляла своїх персональних даних, не надавала свої документи. Вона категорично заперечує факт укладення будь-яких кредитних договорів чи отримання кредитних коштів. Відповідач послідовно вживала заходів для захисту своїх прав, звертаючись до правоохоронних органів із заявами про шахрайство та незаконні вимоги, що підтверджується витягом з ЄДРДР.
ТОВ «Споживчий центр» відповідь на відзив не подав.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи відповідач та його представника, проаналізувавши надані суду докази як в їх сукупності та взаємозв`язку, так і кожен окремо на предмет достатності, належності та допустимості, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо укладання кредитного договору.
Як стверджує представник позивача, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 11.10.2024 укладено кредитний договір № 11.10.2024 -100000028 шляхом його підписання за допомогою одноразового ідентифікатора, надіслного повідомленням на фінансовий номер 068-574-17-62. На підтвердження надання кредиту в сумі 24000 грн позивачем надано довідку ТОВ «Універсальні платіжні рішення» ТОВ «УПР» № 23-0805 від 08.05.2025, згідно з якою ТОВ «Споживчий центр» на підставі договору № 11.10.2024-100000028 від 11 жовтня 2024 року перерахував на банківську картку № НОМЕР_4 грошові кошти у сумі 24000 гривень 00 копійок, перерахунок було здійснено через систему платежів іPay.ua.
У відповідності до наданої суду інформації АТ "Універсал Банк" від 28.01.2026 на ім`я ОСОБА_1 була емітована платіжна картка № НОМЕР_4 за заявою клієнта про відкриття поточного рахунку в національній валюті за допомогою підписання віддаленим кваліфікованим електронним підписом "Дія.Підпис" з використанням лише номеру телефону НОМЕР_5 . Ця обставина не оспорюється відповідачем.
Відомості про рух коштів по картці № НОМЕР_4 , надані АТ "Універсал Банк", відображають банківську операцію з зарахування коштів на картку в сумі 24000 грн об 10 год. 07 хв. 40 сек. 11.10.2024 та переказ цієї ж суми о 10 год. 07 хв. 59 сек. 11.10.2024, тобто через 19 секунд.
Наданий представником позивача додаток до кредитного договору від 11.10.2024 - інформаційне повідомлення позичальника ОСОБА_1 містить контактні телефони позичальника: НОМЕР_1 та НОМЕР_5 , проте кредитний договір разом з заявкою кредитного договору та відповідь позичальника на прийняття пропозиції підписані одноразовим ідентифікатором, надісланитм на фінансовий номер 068-574-17-62.
Підтвердження належності ОСОБА_1 фінансового номеру телефону НОМЕР_1 відсутні. 
26 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Смілянської ВП ГУ НП в Черкаській області з заявою про кримінальне правопорушення, за якою слідчим 14 листопада 2024 року було внесено відомості до ЄРДР №12024255350000443 за ч. 1 ст. 182 КК України, оскільки у жовтні 2024 невстановлені особи почали здійснювати телефонне «тероризування» заявниці щодо необхідності повернення кредиту.
У даній справі відсутні докази того, що саме відповідач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання саме позивачем цього одноразового ідентифікатора, відсутні докази отримання саме позивачем коштів за оспорюваними кредитним договором.
Позивач не надав беззаперечних доказів щодо підтвердження укладення та підписання кредитного договору саме відповідачем, так як і належність їй того фінансового номеру телефона, за допомогою якого здійснювалося підписання договірних умов. 
Правовідносини щодо крединого договору та можливих способів його підписання врегульовані такими нормами цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Статтею 12 вказаного закону передбачено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання серед іншого електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Кодексу, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі.
Встановлено, що оспорюваний правочин було укладено в електронній формі та підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, однак докази використання такого одноразового ідентифікатора саме відповідачем відсутні.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
В даній справи відсутні будь-які докази, що вказували б, що відповідач сприяла втраті інформації, що підтверджує вчинення платіжних операцій.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі №577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі №176/1445/22, від 06 вересня 2023 року у справі №686/30030/21.
У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц вказано, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходив з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16 ц вказано, що встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку.
Також у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Крім цього, у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 зазначено, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відповідно до п. 5 ч. 3 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.
Відповідно до частин першої - третьої статті 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру (постанова від 23 жовтня 2024 року у справі № 753/25081/21 Верховного Суду).
За вказаних підстав, за відсутності доказів укладення кредитного договору з позивачем та отримання саме відповідачем кредитних коштів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 12, 76-81, 263-265 ЦПК України, ст. 203, 626-628 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію», суд
у х в а л и в:
У задовленні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Ознайомитись з повним текстом судового рішення в електронній формі сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.
Реквізити сторін:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133А, ЄДРПОУ 37356833).
Відповідач: ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКП – НОМЕР_6 ).
Повний текст рішення складено 02.03.2026.

Суддя        А.М. Проценко