ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 948/502/25  Номер провадження 22-ц/814/1440/26	Головуючий у 1-й інстанції Косик С. М.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Буряка Дмитра Миколайовича, представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , на заочне рішення Машівського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2025 року (час ухвалення судового рішення і дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначені) у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У червні 2025 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 346 250,00 грн, а також судовий збір у розмірі 3 462,50 грн.
В обґрунтування позову посилалася на те, що відповідачка у 2024 році працювала продавцем (кассиром) у магазині позивачки. Під час працевлаштування відповідачка повідомила, що вона перебуває у скрутному матеріальному становищі та не має засобів для існування, тому позивачка дозволила їй брати продукти харчування з відтермінуванням оплати за них. Відповідачка після отримання заробітної плати частково розраховувалася за товар та просила додатковий час на відтермінування.
Як з`ясувалося пізніше, відповідачка в подальшому брала для власних потреб продукти харчування, товари повсякденного вжитку та грошові кошти з каси, не повідомляючи позивачку. В результаті проведеної 29.10.2024 інвентаризації було виявлено нестачу товару на суму 346 250,00 грн. Відповідачка погодилась із тим, що нею було взято товару і грошових коштів на вищезазначену суму для власних потреб без відома позивачки, про що свідчить написана нею власноруч розписка.
Позивачка під час врегулювання спору направила відповідачці досудову вимогу про повернення грошових коштів, яку остання проігнорувала та грошові кошти на рахунок позивачки не направила.

Заочним рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

Адвокат Буряк Д.М., представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин та помилково керувався нормами КЗпП України, які регулюють питання матеріальної відповідальності працівників.
Разом з тим, сторона позивача наполягає на тому, що відповідачка набула майно (грошові кошти і товари) за відсутності на те будь-якої правової підстави, тому спір має вирішуватися відповідно до приписів ст.1212 ЦК України. 

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Колегія суддів, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність у сфері роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (а.с.6,7).
Згідно з актом інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 29.10.2024 під час проведення інвентаризації товарно – матеріальних цінностей у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено нестачу товарно – матеріальних цінностей на суму 133 205,00 грн та готівкових коштів у касі 401 295,00 грн. При проведенні інветаризації було враховано особисті борги продавців та встановлено персональну недостачу, зокрема, у продавця (кассира) ОСОБА_2 у розмірі 346 250,00 грн, якій було запропоновано добровільно відшкодувати недостачу товару та коштів (а.с.10).
11.01.2025 відповідачкою ОСОБА_2 написана розписка про те, що під час роботи в ФОП ОСОБА_1 у період з 05.09.2024 по 28.10.2024 вона взяла товар на суму 346 250,00 грн, зобов`язується повернути кошти до 11.03.2025 (а.с.9,51).
20.05.2025 року позивачкою направлено відповідачці ОСОБА_2 досудову вимогу про повернення боргу за вказаними реквізитами (а.с.11).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачка є працівником, що несе повну матеріальну відповідальність перед роботодавцем за передані йому під час трудових відносин матеріальні цінності, з огляду на наявну недостачу товарів на встановлену в акті від 29.10.2024 суму, позивачка звернулася з цим позовом до суду про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.
Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.
Позивачкою як роботодавцем не надано суду трудового договору, укладеного з відповідачкою, чи її посадової інструкції, договору про повну матеріальну відповідальність або інших доказів для встановлення того, чи входило до повноважень відповідачки безпосередня робота із ввіреними їй роботодавцем матеріальними цінностями.
Відтак позивачкою не доведено, що з відповідачкою укладався договір про повну матеріальну відповідальність, та що саме винні дії лише відповідачки призвели до вказаної нестачі.
Натомість позивачка у позовній заяві зазначає, що до вказаних правовідносин повинні бути застосовані норми ЦК України глави 83 ЦК України, яка визначає загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям майна без достатньої правової підстави.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Суд першої інстанції обгрунтовано послався на сталі висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа № 917/1739/17), від 08 червня 2021 року (справа № 662/397/15-ц), згідно яких активна роль суду в цивільному процесі проявляється у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Судом у справі ухвалено заочне рішення, відповідачка відзив на позов суду не подавала.
Згідно доводів позову відповідачка працювала у позивачки за трудовим договором, ця обставина підтверджується змістом розписки, оригінал якої долучений у справу (а.с.51) і актом інвентаризації товарно-матеріальних цінностей (а.с.10).
Отже, за відсутності інших доказів у справі слід виходити з того, що між сторонами існували фактичні трудові відносини.
Існування між сторонами трудових відносин не виключає можливість стягнення із працівника безпідставно набутого майна за рахунок роботодавця з огляду на зміст ст.1215 ЦК України, за якою заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, визнаються безпідставно набутим майном, яке не підлягає поверненню за певних умов.
З наведених мотивів посилання позивача на положення глави 83 ЦК України, враховуючи обставини набуття відповідачкою грошових коштів – привласнення грошових коштів і товарів без відома власника (роботодавця), є обгрунтованим.
Окрім того, відповідно до п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини підприємству, установі, організації, зокрема у випадку, якщо шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.
Привласнення відповідачкою товарів і грошових коштів на загальну суму 346 250 грн належних позивачці без її згоди і відома має ознаки діяння, що переслідується у кримінальному порядку (крадіжка).
У будь-якому випадку відповідачка власноручно склала розписку (а.с.51), за змістом якої визнала факт звернення на свою користь товарів на суму 436 250 грн і взяла на себе зобов?язання повернути вартість товару до 11 березня 2025 року, що підтверджує виникнення між сторонами договірних зобов?язань (параграф 1 глави 71 ЦК України). 
Отже, слід визнати, що вимоги позивачки є обгрунтованими, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 

Судові витрати.

Відповідно до п.1 ч.1, ч.13 ст. 141 ЦПК України з відповідачки слід стягнути судові витрати, які понесла позивачка у зв?язку із сплатою судового збору за подання позову і апеляційної скарги (а.с.1, 67) 3 462,50 + 5 194 = 8 656,50 грн.

Позивачем також заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Сталою судовою практикою Верховного Суду сформована правова позиція про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року (справа № 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа №554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц), від 15 квітня 2020 року (справа № 199/3939/18-ц), від 09 червня 2020 року (справа № 466/9758/16-ц).
Отже, сторона по справі у підтвердження понесених витрат на правничу допомогу має надати суду в обов`язковому порядку документ, що посвідчує сплату коштів за надані послуги. 
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу надано платіжну інструкцію № 28 від 05.06.2025 (а.с.49) 
Разом з тим, слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. 
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Виходячи з розумності розміру витрат на професійну правничу (правову) допомогу, слід звернути увагу на те, що судова практика за спорами такої категорії є сталою та сформовані правові позиції, а тому визначена позивачем до стягнення сума судового збору у розмірі 15 000 грн підлягає зменшенню до 5000 грн.

Керуючись ст.367, ст.374 ч.1 п.2, ст.376 ч.1 п.4, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката адвоката Буряка Дмитра Миколайовича, представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , задовольнити. 

Заочне рішення Машівського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення по суті заявлених вимог. 

Позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 346 250 грн безпідставно набутих коштів, 8 656,50 грн витрат зі сплати судового збору, а також 5 000 грн витрат на правову допомогу. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 березня 2026 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов 

Судді: А.І. Дорош

В.М. Триголов