ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2026 р.	Справа № 520/15267/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2025, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/15267/25
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач, апелянт), в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.05.2022 по 19.12.2024.
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.05.2022 по 19.12.2024 в сумі 507087 гривень з компенсацією утриманих сум податку на доходи фізичних осіб.
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування ОСОБА_1 у повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року та у невиплаті позивачу сум індексації грошового забезпечення.
- зобов`язати відповідача нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року та провести виплату донарахованих сум.
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не врахування абзаців 4-6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078) при нарахуванні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.03.2018 по 15.09.2019.
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок, доплату та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 15.09.2019 із застосуванням березня 2018 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням фіксованого розміру індексації-різниці між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу у березні 2018 року, який складає 4455,5 грн, відповідно до абзаців 4-6 пункту 5 Порядку №1078.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати заяви ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.05.2022 по 19.12.2024.
Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.05.2022 по 19.12.2024 в сумі 507087 гривень з компенсацією утриманих сум податку на доходи фізичних осіб.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування ОСОБА_1 у повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року та у невиплаті позивачу сум індексації грошового забезпечення.
Зобов`язано відповідача нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року та провести виплату донарахованих сум.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не врахування абзаців 4-6 пункту 5 Порядку № 1078 при нарахуванні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.03.2018 по 15.09.2019.
Зобов`язано відповідача здійснити перерахунок, доплату та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 15.09.2019 із застосуванням березня 2018 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням фіксованого розміру індексації-різниці між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу у березні 2018 року, який складає 4455,5 грн, відповідно до абзаців 4-6 пункту 5 Порядку №1078.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2025 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, стверджує про відсутність підстав для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки скасовуючи наказ про звільнення у справі №520/10636/23 та зобов`язуючи поновити позивачку на службі, суд не встановлював обставин її перебування саме у вимушеному прогулі та не покладав на відповідача обов`язку виплатити середній заробіток. Вказує, що під час розгляду вказаної справи позивачка сама посилалася на фактичну непрацездатність і необхідність догляду за дитиною, що підтверджувала відповідними документами. На виконання рішення суду наказом від 20.12.2024 №841-ОС її поновлено на військовій службі з 19.05.2022, а після цього на підставі її ж рапорту від 24.12.2024 №К-590 та медичних документів наказом від 27.12.2024 №865-ОС позивачку визнано такою, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, за період з 24.05.2022 по 16.05.2025. Апелянт зауважує, що така відпустка відповідно до статті 25 Закону №504/96-ВР є відпусткою без збереження заробітної плати, що надається в обов`язковому порядку. У зв`язку з чим, вважає, що відсутні підстави для нарахування середнього заробітку за цей період, оскільки законодавство не допускає одночасного перебування особи у вимушеному прогулі та у неоплачуваній відпустці по догляду за дитиною, а виплата середнього заробітку не може здійснюватися за час, коли військовослужбовець у будь-якому разі не отримував би грошового забезпечення.
Щодо вимог в частині нарахування та виплати індексації за період з 01.11.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008, апелянт стверджує, що після набрання чинності постановою КМУ №1013 з 01.12.2015 зміна місяця для обчислення індексу споживчих цін пов`язувалась виключно з підвищенням тарифних ставок (окладів), тоді як у період з 01.12.2015 до 01.03.2018 таких змін у позивачки не відбувалося. Порядок №1078 не передбачає повернення до раніше встановлених базових місяців, а постанова №1013 не має зворотної дії в часі, тому відсутні правові підстави вважати, що після 01.12.2015 для розрахунку індексації слід знову застосовувати січень 2008 року. У зв`язку з чим, апелянт вказує, що висновок суду про обов`язковість такого підходу ґрунтується на неправильному тлумаченні Порядку №1078 у редакції, чинній після внесення змін постановою №1013.
Також апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність у позивачки права на індексацію-різницю за період з 01.03.2018 по 15.09.2019, не врахувавши фактичний розмір підвищення її грошового забезпечення у березні 2018 року. Вказує, що за лютий 2018 року грошове забезпечення позивачки становило 8004,14 грн, а за березень 2018 року - 12609,40 грн, тому розмір підвищення доходу склав 4605,51 грн. Зауважує, що навіть якщо застосувати січень 2008 року як базовий місяць, сума можливої індексації у березні 2018 року становила б 4463,15 грн, тобто була меншою за суму підвищення доходу. За таких умов, апелянт наполягає, що абзац 4 пункту 5 Порядку №1078 не підлягає застосуванню, тому відсутні підстави для нарахування та виплати позивачці індексації-різниці за вказаний період. 
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
У письмових поясненнях, наданих до суду апеляційної інстанції, представник позивачки зазначив, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу є імперативною вимогою ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та не залежить від волевиявлення ані позивачки, ані відповідача. Обставини незаконності звільнення встановлені іншим судовим рішенням та не може бути переглянуто у цій справі. Вимога про стягнення середнього заробітку може бути заявлена окремим позовом після вирішення питання про незаконність звільнення та поновлення на посаді. Зазначив, що відповідач визнає, що період між незаконним звільненням та поновленням на посаді є вимушений прогул, що підтверджується змістом наказу відповідача №841-ОС від 20.12.2024. Позивачка не зверталася з рапортом про необхідність надання їй відпустки на період вимушеного прогулу. Відповідач не надав витяг з наказу про перебування у відпустці в період вимушеного прогулу. Вважає, що суд з урахуванням положень ч.2 ст. 9 КАС України має повноваження скасувати додатково і цей наказ, вийшовши за межі позовних вимог. Але саме по собі скасування цього наказу не поновлює право позивачки на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, отже така вимога є неефективною. Також представник позивача у додаткових письмових поясненнях зазначив, на вирішення справи не впливає формулювання "надати відпустку" чи "продовжити відпустку" у рапортах позивачки. Зміст та формулювання рапортів позивачки не може підміняти собою імперативні положення законодавства відповідно до яких за період вимушеного прогулу виплачується середній заробіток. Наявність підстав для знаходження у відпустках по догляду за дитиною в період вимушеного прогулу ніяк не свідчить про те, що середній заробіток не має сплачуватися.
У судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги.
Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.11.2016 по 11.05.2025.
Наказом начальника СхРУ від 18.05.2022 № 141-ОС припинено (розірвано) контракт, звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ОСОБА_1 , яка перебувала у розпорядженні начальника СхРУ ДПСУ.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 по справі № 520/10636/23, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2025, визнано протиправним та скасовано Наказ начальника СхРУ ДПСУ від 18.05.2022 № 141-ОС про припинення (розірвання) контракту, звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ у запас майора ОСОБА_2 . Зобов`язано відповідача поновити позивачку на службі та на посаді.
Листом №09/9013-25-вих від 10.06.2025 відповідач, у відповідь на адвокатський запит представника позивача, повідомив про відсутність підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та індексації грошового забезпечення.
Вважаючи протиправною вказану бездіяльність відповідача, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.05.2022 по 19.12.2024, суд першої інстанції, враховуючи, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 у справі №520/10636/23 скасовано наказ про звільнення позивачки та зобов`язано поновити її на службі і посаді, однак питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у тій справі не вирішувалося, дійшов висновку, що такі вимоги можуть бути заявлені окремим позовом. При цьому суд встановив, що відповідач безпідставно не здійснив нарахування і виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 507087 грн з компенсацією утриманих сум ПДФО.
Задовольняючи позовні вимоги щодо нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця для обчислення індексу споживчих цін, суд першої інстанції виходив із того, що грошове забезпечення військовослужбовців підлягає індексації відповідно до Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078, а оскільки останнє підвищення посадових окладів військовослужбовців до 01.03.2018 відбулося саме у січні 2008 року на підставі постанови КМУ №1294, то саме цей місяць є базовим для розрахунку індексації у спірний період, при цьому відповідач не довів факту належного нарахування та виплати індексації із застосуванням такого базового місяця.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не врахування абзаців 4–6 пункту 5 Порядку №1078 при нарахуванні індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.09.2019 та зобов`язання здійснити перерахунок, доплату і виплату індексації із застосуванням березня 2018 року як базового місяця з урахуванням фіксованого розміру індексації-різниці 4455,5 грн, суд першої інстанції виходив із того, що після підвищення грошового забезпечення у березні 2018 року розмір такого підвищення не перевищив суму можливої індексації, яка склалася у цьому місяці, а відтак у позивачки виникло право на отримання індексації-різниці відповідно до абзаців 4–6 пункту 5 Порядку №1078.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.
Аналіз положень КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.
Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.
Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.
За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.
Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.
Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.
Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця.
Тобто, для притягнення роботодавця до матеріальної відповідальності необхідні усі чотири вищезазначені умови.
Відповідно до частини 1ї статті 84 КЗпП України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.
Стаття 25 Закону України «Про відпустки» містить перелік випадків коли відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку.
Відповідно до пункту 3 частини 1 цієї статті така відпустка надається матері або іншим особам, зазначеним у частині 3 статті 18 та частині 1 статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.
Як вбачається з рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2025, по справі № 520/10636/23 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, наказом №141-ОС від 18.05.2022 з позивачкою припинено (розірвано) контракт, звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років), відповідно до пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас .
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ відповідача необґрунтований, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, оскільки між позивачем та відповідачем не узгоджено дату звільнення.
Наказом начальника СхРУ від 20.12.2024 №841-ОС, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 ОСОБА_1 поновлено на військовій службі. 
Рапортом від 24.12.21024 на ім`я начальника СхРУ ОСОБА_1 просила продовжити відпустку по догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду відповідно до довідки про потреби дитини у домашньому догляді та висновку ВЛК, які були додані до рапорту.
27.12.2024 наказом начальника СхРУ ОСОБА_1 визнано такою, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною, яка за медичним висновком потребує домашнього догляду з 24.05.2022 по 16.05.2025. 
Із зазначеним наказом ОСОБА_1 ознайомлена, про що проставлена відмітка позивачки у наказі без заперечень та поставлений підпис. Цей наказ ОСОБА_1 не оскаржено.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 1 червня 2014 року у справі «Федоренко проти України» (заява №25921/02), суд констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (параграф 74 рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ у справі «MALTZAN and Others v. Germany»). Європейський суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.
Тобто, в основі правомірних очікувань має бути безумовне право позивача на певне «майно», яке слід розуміти як автономне поняття ЄСПЛ.
Враховуючи те, що позивачка до 17.05.2022 знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (наказу № 538-ОС від 16.09.2019), а також те, що згідно рапорту від 24.12.2024 на ім`я начальника СхРУ ОСОБА_1 просила продовжити відпустку по догляду за дитиною яка потребує домашнього догляду відповідно до довідки про потреби дитини у домашньому догляді та висновку ВЛК, які були додані до рапорту і наказом від 27.12.2024 начальника СхРУ останню визнано такою, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною, яка за медичним висновком потребує домашнього догляду з 24.05.2022 по 16.05.2025 та який не оскаржено, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачка не мала законних очікувань на отримання заробітної плати під час перебування у відпустці без збереження заробітної плати. Незважаючи на незаконність звільнення та позитивне вирішення вимоги про поновлення на посаді, вимога про стягнення середнього заробітку є необґрунтованою.
Зазначені висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 21.04.2021 по справі №520/2105/19.
Посилання представника позивачки на імперативність вимоги ст. 235 КЗпП України та незалежність від волевиявлення ані позивачки ані відповідача колегія суддів вважає необґрунтованими з вище зазначених підстав.
Доводи апеляційної скарги на наявність у суду повноважень, відповідно до 2.ст.9 КАС України, скасувати наказ від 27.12.2024 №865-ОС, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до зазначеної правової норми суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Оскільки предметом розгляду по цій справі є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог та надання оцінці наказу від 27.12.2024 №865-ОС.
Посилання представника позивачки на те, що якщо б позивачка не була незаконно звільнена, то цілком можливо, що догляд за дитиною здійснювала б інша особа, а вона проходила службу у відповідача, натомість через незаконне звільнення позивачка була позбавлена такої можливості не може свідчити про порушення права на працю та необхідність оплати вимушеного прогулу у спірних правовідносинах.
Враховуючи вище зазначене колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу дійшов помилкових висновків про їх обґрунтованість, оскільки у позивачки не було вимушеного прогулу, а був період перебування у відпустці без збереження заробітної плати за бажанням працівника, що надається роботодавцем в обов`язковому порядку.
Як наслідок рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2025 підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з ухваленням постанови про відмову в цій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачці індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі - Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону № 2011-XII).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України “Про індексацію грошових доходів населення” № 1282-ХІІ (далі - Закон № 1282-ХІІ).
У статті 1 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Статтею 4 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
З метою реалізації Закону № 1282-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 17 березня 2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, який, відповідно до пункту 1 визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Згідно з пунктом 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем не заперечуються обставини не нарахування та невиплати позивачці індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по 28.02.2018 із застосуванням в якості базового місяця - січня 2008 року.
Згідно з пунктом 1-1 Порядку № 1078 (в редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 77 від 11.02.2016 “Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 і від 9 грудня 2015 р. № 1013” (далі – Постанова № 77)), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. 
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV “Про внесення змін до Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзац 2 цього пункту.
Постановою № 77 внесені зміни в абзац 2 пункту 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та цифри "101" замінено цифрами “ 103”.
Абзац 2 пункту 1-1 із змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 77 від 11.02.2016 - застосовується з 01.01.2016.
Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, грошове забезпечення.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 1078, в редакції, яка діяла до 01.12.2015 (до прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови № 1013), у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
Тобто, відповідно до пункту 5 Порядку № 1078, в редакції, яка діяла до 15.12.2015 (до набрання чинності Постановою № 1013), базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення був, в тому числі, місяць зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів.
Постановою № 1013 були внесені значні зміни у вищевказаний Порядок, у зв`язку з чим з 15.12.2015 вступили в дію нові правила індексації заробітної плати, які в силу п.6 вказаної постанови, застосовуються з 01 грудня 2015 року.
Так, відповідно до пункту 5 Порядку № 1078 (в редакції Постанови № 1013), у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
Тобто, з прийняттям Постанови № 1013 змінилась процедура визначення базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення.
Таким місяцем (базовим) є той, в якому відбулось підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що Постановою № 1294, яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018, встановлено підвищені посадові оклади військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу за військовими (спеціальними) званнями, які визначені Додатком № 24 до Постанови № 1294.
Таким чином, у зв`язку із прийняттям вказаної постанови, базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів, зокрема, з 01.12.2015, є січень 2008 року, а тому саме цей місяць в якості базового слід застосовувати при визначенні розміру індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.11.2016 по 28.02.2018.
Разом з цим, відповідачем всупереч вимог законодавства та зокрема пункту 5 Порядку № 1078 (в редакції Постанови № 1013) не нараховувалась та не виплачувалась позивачу індексація грошового забезпечення із застосуванням базового місяця за вказаний період - січня 2008 року для її розрахунку, що призвело до зменшення суми, що підлягає виплаті ОСОБА_1 .
Доводи апелянта щодо відсутності підстав для застосування січня 2008 року як місяця для обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні позивачці індексації за спірний період спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року.
Щодо посилання апелянта на незаконність оскаржуваного судового рішення в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не врахування абзаців 4-6 пункту 5 Порядку № 1078 при нарахуванні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.03.2018 по 15.09.2019, колегія суддів зазначає таке.
За визначенням, наведеним у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №120/6277/22, Порядок № 1078 передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, “поточної” та “індексації-різниці”. Суми цих індексацій можуть нараховуватися і одночасно, і окремо одна від одної.
У разі виникнення спору щодо індексації грошових доходів, коло обставин, які є істотними для справи; факти, що підлягають встановленню; характер спірних правовідносин; матеріальний закон, який їх регулює, - залежать від виду індексації, з приводу якої існує спір.
Щодо поточної індексації, то право працівника на її отримання виникає у випадку, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який з 01.01.2016 встановлений у розмірі 103 відсотка (абзац 2 пункту 1-1, абзац 6 пункту 5 Порядку № 1078), що було вище розглянуто судом апеляційної інстанції.
Водночас щодо “фіксованої” суми індексації, то Верховний Суд зазначає, що Закон № 1282-XII і Порядок № 1078 такого поняття не містять.
Цей термін фігурував у Додатку 4 до Порядку № 1078 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13.06.2012 № 526, де були наведені приклади обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації.
Проте, постановою Уряду від 09.12.2015 № 1013 цей Додаток викладено у новій редакції і з 01.12.2015 у цьому Додатку, як і в цілому Порядку № 1078, поняття фіксованої суми індексації не згадується.
З 01.12.2015 в абзацах 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 по суті йде мова про поняття індексації-різниці, право на яку виникає тільки тоді, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір доходу менший суми можливої індексації, визначеної в цьому місяці.
Абзаци 3, 4 пункту 5 Порядку № 1078 у редакціях, які застосовувались з 01.12.2015 передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не) нараховується, а саме: сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу (абзац 3); сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 4).
Абзаци 3, 4 пункту 5 Порядку № 1078 у редакціях, які застосовувались з 15.03.2018 передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не) нараховується, а саме: сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 3); сума індексації у місяці підвищення грошових доходів нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу (абзац 4).
Згідно з абзацом 6 пункту 5 Порядку № 1078 до чергового підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.
Отже, якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів, посадових окладів, грошового доходу) сума цієї індексації нараховується, то абзац 6 пункту 5 Порядку № 1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до чергового підвищення тарифних ставок (окладів, посадових окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.
Системний аналіз пункту 1, абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дає підстави зробити висновок, що нарахування й виплата суми індексації-різниці мають щомісячний фіксований характер, гарантуються законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
Беручи до уваги, що 01.03.2018 набрала чинності Постанова № 704, якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців, та з огляду на правила пунктів 5, 10-2 Порядку № 1078, березень 2018 року став місяцем підвищення доходу ОСОБА_1 , за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення.
З системного тлумачення абзаців 3, 4 Порядку № 1078 слідує, що у зв`язку із підвищенням у березні 2018 року доходу позивача суду належить вирішити питання, чи має ОСОБА_1 право на отримання суми індексації-різниці, а якщо так, то у якому розмірі.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 23.03.2023 у справі № 400/3826/21, від 29.03.2023 у справі № 380/5493/21, від 06.04.2023 у справі № 420/11424/21, від 20.04.2023 у справі № 320/8554/21, від 11.05.2023 у справі № 260/6386/21 із подібними правовідносинами, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України підлягає врахуванню під час апеляційного перегляду справи.
Тобто, з огляду на абзац 4 пункту 5 Порядку № 1078 позивачка (військовослужбовець) з 01.03.2018 має право на отримання суми індексації-різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.
Якщо ця умова наявна, то розмір належної індексації-різниці визначається як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу.
Для вирішення питання наявності чи відсутності у позивачки права на отримання індексації-різниці за період з 01.03.2018 по 15.09.2019, розрахованої із застосуванням абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078, враховуючи висновки суду касаційної інстанції у вищевказаних постановах, необхідно встановити наступні обставини: розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А); суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року (Б); чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).
Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається, як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року.
В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення 2 абзацу 5 пункт 5 Порядку № 1078).
Сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 Порядку № 1078).
Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.
Як уже було зазначено, у такому випадку відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку № 1078 сума індексації-різниці в березні 2018 року розраховується як різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А).
При вирішенні питання про те, чи має позивач право на отримання індексацію-різниці з березня 2018 року, колегія суддів зазначає наступне.
Так, з архівної відомості № 2 з січня 2018 року по грудень 2018 року (яка міститься в матеріалах електронної справи) встановлено, що у лютому 2018 року ОСОБА_1 було нараховано грошове забезпечення у загальній сумі 12681,01 грн, з якої: посадовий оклад 100,00 грн; оклад за військове звання 125,00 грн; надбавка за вислугу років 428,75 грн; надбавка за службу в умовах режимних обмежень – 165,00 грн; надбавка за ВОВЗ 826,88 грн; надбавка за ОУС-ризик для життя – 165,00 грн; надбавка за ОРД – 330,00 грн; преміювання 4785,00 грн; ЩДГВ пкму №889 - 4755,38 грн. 
У березні 2018 року грошове забезпечення позивача склало 12988,66 грн, виходячи з такого розрахунку: посадовий оклад – 5360,00 грн; оклад за військове звання – 1340,00 грн; надбавка за вислугу років – 3015,00 грн; надбавка за службу в умовах режимних обмежень – 804,00 грн; преміювання – 2090,00 грн; премія СхРУ – 300 грн, ЩДГВ пкму №889 – 79,26 грн. Грошове забезпечення за березень 2018 року без врахування разової премії у розмірі 300 грн складає 12688,66 грн.
Порівнюючи грошове забезпечення позивачки за лютий 2018 та березень 2018 та враховуючи положення речення 2 абзацу 5 пункт 5 Порядку № 1078, можна дійти висновку, що сталі види основного грошового забезпечення позивача у березні 2018 року підвищились.
При цьому колегія суддів, з урахуванням приписів абз 5. п. 5 Порядку 1078 зауважує, що зміна тих видів грошового забезпечення, які за своєю природою є одноразовими, не впливають на обрахунок розміру індексації грошового забезпечення позивача.
При розрахунку суми індексації-різниці слід врахувати, що: 12681,01 грн. - ГЗ позивача у лютому 2018 (до розрахунку взяті усі складові, оскільки всі вони мають постійних характер);
12688,66 грн. - ГЗ позивача у березні 2018 (з розрахунку виключено 300 грн. одноразової премії); 7,65 грн. - сума підвищення ГЗ у березні 2018; 4463,15 грн. - сума можливої індексації у березні 2018 (цей розмір є універсальним);
4455,5 грн. - індексація-різниця з березня 2018.
Враховуючи, що під час апеляційного перегляду справи підтвердилось безпідставне незастосування відповідачем норм абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078 у частині вирішення питання про наявність підстав для виплати позивачці індексації грошового забезпечення у місяці підвищення доходу (березень 2018 року), колегія суддів дійшла висновку, з урахуванням меж апеляційного перегляду, про правильність висновку суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності врахування абзаців 4-6 пункту 5 Порядку № 1078 при нарахуванні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.03.2018 по 15.09.2019 із урахуванням виплачених сум.
Посилання апелянта про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачці індексації-різниці грошового забезпечення за спірний період, оскільки при визначенні розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за лютий 2018 року не підлягає врахуванню щомісячна додаткова грошова винагорода у сумі 4755,38 грн, а за березень 2018 року — у сумі 79,26 грн, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки підлягає врахуванню дохід фактично отриманий у цей період.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження позивачем.
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.09.2019 із застосуванням березня 2018 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням фіксованого розміру індексації-різниці між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу у березні 2018 року, який складає 4455,5 грн., відповідно до абзаців 4-6 пункту 5 Порядку №1078.
Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. 
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині.
З урахуванням вище зазначеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визнання протиправною бездіяльністі відповідача щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.05.2022 по 19.12.2024 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.05.2022 по 19.12.2024 в сумі 507087 гривень з компенсацією утриманих сум податку на доходи фізичних осіб з ухваленням постанови про відмову в задоволенні позову у скасованій частині. 
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року по справі №520/15267/25 скасувати.
Ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено 16.04.2025.